Хедър Шоу
Нежният полъх на лятото

Превод от английски: Иван Иванов, 1993

chitanka.info

I

Обедното слънце надничаше весело през прозореца на четвъртия етаж на една модерна сграда в Йоханесбург. Светлината така ослепително блестеше, че Лаура трябваше да присвива очи, докато седеше срещу издателя на списание „Топик“.

Конрад Стейн забеляза това и се надигна от бюрото си, за да дръпне щорите. „Привлекателен мъж“ — каза си Лаура. Висок, внушителен, силен и елегантен. И все пак не й беше симпатичен — изглеждаше й твърде арогантен и самонадеян.

Конрад Стейн отново седна зад бюрото си и заразглежда Лаура.

„Себелюбив тип“ — помисли си тя и с усилие успя да остане спокойна.

— Това, което търся, мис Гайл — поде Конрад Стейн с тон, който съвсем ясно й даде да разбере, че я смята за неподходяща за този пост, — е един самостоятелен фотограф с известна художествена дарба. Той трябва да бъде в състояние да се справя и с лабораторната работа, ако е необходимо, разбира се. Бих предпочел да има опит в журналистиката и да може да прави от време на време по някое интервю.

Той замълча за момент и отново погледна Лаура изпитателно.

— Освен това постът изисква тясна съвместна работа с мен или с някой от другите издатели. Нямам нищо против вас, мис Гайл, но ако трябва да бъда откровен, за тази работа търся мъж.

— Почти си го помислих, мистър Стейн, — отвърна Лаура, като успя дори да му се усмихне.

Дългите тънки пръсти на Конрад Стейн си играеха с пресата за писма. Беше смръщил чело, сякаш разговорът бе за него празно пилеене на време.

— Е — попита накрая той с иронична усмивка, — все още ли мислите, че имате достатъчно знания, за да поемете този пост?

— Да — отвърна Лаура и издържа погледа му, без да мигне.

Съмнението, което прочете в тъмните му очи, и твърдата безкомпромисност, която изразяваше красивото му загоряло лице, не успяха да я смутят. Още от първия миг този мъж не й хареса. А нескритата му мъжка надменност с право събуди в нея отвращение.

— Имам четиригодишен професионален стаж — обясни му тя. — Работих като фотограф за едно известно модно списание в Маями, а после две години в Лондон за списание, което разглеждаше главно теми за живота в Тропиците. Отначало работих като фотограф, а по-късно и като репортер.

Лаура описа с най-големи подробности професионалните си способности на издателя на „Топик“, но не толкова да го впечатли и на всяка цена да получи мястото, колкото да му изясни, че напълно отговаря на претенциите му относно тази работа. Тя дори не беше сигурна дали изобщо желае това място след всичко, което й бе казано за изискванията. Само при мисълта за съвместна работа с този Конрад Стейн кожата й настръхваше.

Лаура представа още няколко похвални препоръки от предишните си работодатели. И докато Конрад Стейн ги преглеждаше, се запита защо изобщо бе дошла в Южна Африка. Във всеки случай не и заради Стивън!

Стивън й бе разказвал многократно за връзките, които баща му имаше в Йоханесбург. Беше сметнал, че никак няма да е трудно да й намери работа за някое списание.

„И сама бих се справила — мислеше си Лаура, — но с помощта на Стивън всичко би било далеч по-просто.“ Добричкият Стивън! В сравнение с този арогантен мъж той беше истинско съкровище! Винаги се отнасяше с нея любезно и внимателно. Дори сега я чакаше в преддверието и се радваше, че за трети път през тази седмица ще може да я заведе на обяд.

Конрад Стейн и върна препоръките.

— А на колко години сте, мис Гайл? — попита той провлачено и с подчертано безразличие. Явно рецензиите ни най-малко не го бяха впечатлили.

— На 23 — отвърна Лаура. На него му даваше около 25, но можеше да е и по-възрастен.

— И откога сте в Южна Африка?

— От два месеца — отвърна тя и вече почти знаеше следващия му въпрос, а именно — защо е дошла в тази страна, макар това изобщо да не го засягаше. — Идвам от Англия с трима приятели от Южна Африка — каза спокойно Лаура. — Родена съм в Маями, но съм живяла няколко години в Лондон.

Конрад Стейн намръщи тъмните си вежди.

— И несъмнено възнамерявате да се върнете вкъщи в близко време?

— Нищо не ме тегли назад — отвърна остро Лаура, защото й стана ясно, че той подготвя отказа си. — Родителите ми починаха, а всичките ми роднини живеят в Англия.

— Разбирам — промърмори Конрад Стейн, като ограждаше в унес адреса й върху плика. — Би могло да се каже — поде той след кратка пауза, след като я беше гледал известно време с едва доловима усмивка върху устните, — че притежавате някои необходими за този пост способности; това е въпрос на технически умения и опит. Въпреки това мисля, че работата изисква някой, който да познава Южна Африка и да е запознат с хората, с техните обичаи и потребности. Ако се запознаете по-подробно със задачите на списанието, ще се съгласите с мен. Освен това нямам желание да ангажирам някого временно. Не искам да се изложа на риска да захвърлите ненадейно всичко и заминете за Англия или Америка.

Лаура би могла да му обясни, че макар „Топик“ да е местно издание, не е нужно всички фотографи, пишещи понякога статии, да бъдат тясно свързани със страната. Би могла да го увери, че възнамерява да остане в Южна Африка завинаги. И все пак знаеше, че всичко би било напразно. Истината бе, че нямаше да получи тази работа, защото беше жена. И това направо я влудяваше.

Лаура седеше на стола си, изправена като свещ, готова всеки момент да стане и отправяше иронични усмивки към Конрад Стейн.

— Изглежда и двамата само си загубихме времето — заключи тя, при което с усилие премълча действителното си мнение.

Той отвърна с любезна усмивка. После стана миг преди Лаура, видимо напрегнат да приключи разговора и да не губи повече време с една жена. Галантно отвори вратата пред нея. В салона седеше Стивън, отпуснат в едно от удобните зелени кресла, и прелистваше няколко екземпляра на „Топик“. Щом видя Лаура, захвърли списанието и стана. Известно време я наблюдава изпитателно, преди да забележи придружителя й. Конрад Стейн му кимна сухо. Явно бе забелязал, че Стивън чака Лаура, и се обърна към нея.

— Благодаря ви, че се заинтересувахте от това място, мис Гайл! Надявам се, че скоро ще намерите нещо подходящо.

Лаура му кимна хладно с надеждата той да разбере колко й е безразличен.

— Бъдете сигурен! — отвърна му остро тя.

Конрад Стейн я погледна с леко присвити очи, после се обърна и влезе в кабинета си.

Стивън сложи утешително ръка на тесните й рамене.

— Не ти провървя, а? — попита съчувствено той.

— Дори да бях най-търсената фотографка на света, пак не бих имала полза — отвърна Лаура. — Той иска непременно мъж!

Тя въздъхна, когато поеха към асансьора. Стивън натисна копчето.

— Това бе първият ми опит да намеря работа тук, в Йоханесбург. Надявам се само, че не всички южноафрикански мъже са такива вманиачени женомразци.

Стивън се усмихна.

— Вече познаваш един, който не е такъв — отбеляза той.

Лаура погледна младежкото му лице и се усмихна. Беше му благодарна, че се опитваше да възвърне настроението й.

Стивън я целуна по челото, когато асансьорът премина директно покрай тях, и я поведе надолу по стълбите. Докато Лаура търсеше друг асансьор на долния етаж, той се облегна на стената с ръце в джобовете и се загледа в нея.

Тя изглеждаше изключително красива. Светлината на лампите превръщаше дългата й руса коса в злато, големите сиви очи подчертаваха фино изваяното й лице. Бузите й бяха поруменели, устните здраво стиснати — сигурен знак, че бе преглътнала солидна доза гняв, което явно имаше връзка с предишния разговор.

— Бих желал да беше стенографка, секретарка или нещо подобно — заяви Стивън, — тогава нямаше да ти се налага да тичаш след подобни работодатели. Още по-добре ще е, ако се омъжиш за мен и зарежеш кариерата си.

Лаура му се усмихна снизходително, но не продължи темата, която искаше да избегне на всяка цена.

Беше се запознала със Стивън преди три месеца в Лондон чрез приятелката си Сандра, с която живееха заедно. Той и годеникът на Сандра, Луис, се занимаваха с изследователска дейност в Оксфорд. След втората си среща с Лаура Стивън посвети по-голямата част от свободното си време на нея. Тя го хареса още в самото начало, но се колебаеше да нарече това чувство любов.

И все пак Лаура бе изоставила една доста интересна работа, за да го придружи до Южна Африка. Върху решението й обаче бе повлияло и завръщането на Сандра и Луис в родината им, след като се сгодиха. Тя тръгна с приятелите си за Южна Африка и страната я очарова.

Лаура и Стивън излязоха от асансьора и се упътиха ръка за ръка към изхода, където ги заля ярката дневна светлина. Над тях се простираше лъчезарно, безоблачно небе — един от характерните белези на Йоханесбург. Навред се носеше дъхът на пролетта и Лаура отсега се радваше на южноафриканското лято. Споменът за сивата, мрачна английска зима я караше да потръпва. Конрад Стейн и работата бяха скоро забравени. Ден като този изискваше самочувствие и бодро настроение.

Лаура и Стивън се шляеха по многолюдните улици. Влязоха в един малък ресторант на „Брий стрийт“, изкачиха няколко стъпала и стигнаха до тераса с никелирани маси и столове. Жълти чадъри предпазваха от обедното слънце, келнерите бяха облечени в жълти ливреи. Лаура и Стивън бяха отведени до маса за двама, откъдето можеха да наблюдават препълнените с хора улици. Келнерът дойде да вземе поръчката им и Лаура се загледа в Стивън, докато той избираше някакво местно вино. Личеше му, че отдавна бе свикнал да посещава най-добрите заведения.

На фона на пясъчносивия костюм, който беше само малко по-светъл от късо подстриганата му коса, загорялото му от слънцето лице със светлосини очи се открояваше още по-ясно. „Това е идеалът за привлекателен мъж, който се кани при това да стане търсен адвокат“, помисли си Лаура и веднага се засрами от своята циничност. Всъщност нямаше никаква причина да критикува така Стивън, още повече, че в бъдеще би могла да му стане жена.

— Защо си се намръщила така? Да не би още да мислиш за онзи Конрад Стейн? — поинтересува се Стивън.

Лаура се обърна към него.

— Не — отвърна тя и се усмихна. — Вече отдавна го забравих! Завинаги е изтрит от съзнанието ми!

— Радвам се. Но все пак си разстроена, нали.

Лаура сви рамене:

— Нетолерантността и арогантността съвсем не са качествата, които ценя у мъжете.

— Но явно той може да си го позволи. Конрад Стейн е доста авторитетен мъж.

— Сигурно. Изобщо не знаех, че го познаваш.

— Чувал съм за него — обясни Стивън. — Сетих се едва като прелиствах един брой „Топик“, докато те чаках. Той е притежател или съпритежател на цяла дузина списания из цялата страна. Спомням си също, баща ми беше споменал, че Стейн е издал „Топик“ преди една година и сега списанието разполага с тираж, който далеч превъзхожда останалите от този вид. Баща ми го е съветвал неколкократно по бизнес въпроси. Стейн е един от най-видните му клиенти.

Лаура го погледна объркано:

— Вероятно трябва да се радвам, че не си помислил за това, преди да говоря с него.

— Бих могъл да се представя и сега — каза шеговито Стивън.

— Няма да го направиш!

Стивън долови заплашителната нотка в гласа й и се разсмя.

— Не, мисля, че е крайно време да се науча да се съобразявам с твоята независимост.

— Много добре. Благодаря! — отвърна любезно тя. — Никога не бива да забравяш, че всеки човек разчита на известна самостоятелност. Ти си решил да следваш право, защото баща ти се канел да те вкара в собствената си данъчна канцелария…

— Ти ме убеди — призна Стивън и спря погледа си върху необикновено изящното й лице. — Баща ми много те харесва, Лаура, бъди сигурна в това, макар никога да не е гледал с добро око на свободните жени.

— И аз го харесвам — отвърна сериозно Лаура. — Кога ще бъде партито? В петък?

Стивън кимна.

— Мисля, че щом ще вечеряш с нас в събота вечер, би могла да останеш и за целия уикенд.

Лаура тъкмо се канеше да откаже и да обясни, че не може да притеснява родителите му толкова дълго, когато келнерът донесе виното и с това прекъснат разговора. Стисна устни така, че те образуваха тънка черта. В последно време Стивън започна да изисква от нея неща, с които не беше съгласна през изминалите седмици почти нямаше ден, в който да не бяха заедно. Неделните покани в дома на родителите му също се превърнаха постепенно в навик. Стивън искаше да се ожени за нея, беше повече от очевидно. Досега тя винаги се бе измъквала, когато станеше дума за това. Харесваше го и се боеше да не го нарани, като спазва малко дистанция. Все още не бе наясно с чувствата си. Имаше нужда от време и затова щеше да е по-добре, ако отново си намери работа. Искаше и този път да работи за някое списание, за да се откъсне малко от него. Накратко, тя търсеше възможност да запази връзката си със Стивън, без да се налага да бъде постоянно с него.

Жалко, че при първия си опит в Йоханесбург попадна на човек като Конрад Стейн. Нуждаеше се непременно от работа, свързана с много пътуване.

Лаура остави адреса си през този следобед и на едно посредническо бюро и малко след пет часа потегли към Хилброу, където заедно със Сандра имаха малък апартамент.

Прекрачи всекидневната, от която се откриваше прекрасен изглед към целия град, и се отпусна в един от синьо-зелените фотьойли, за да прегледа пощата. Сред писмата имаше една банкова сметка, разни пътни проспекти, които бе поръчала, и писмо от адвоката й в Маями, който разполагаше със завещаното от родителите й малко имущество. Лаура разгъна листа и мислите й отново я върнаха към спомена за онзи пролетен ден преди две години, когато родителите й загинаха. Тъй като не можа да понесе самотата, замина в Англия при далечни роднини, макар да не поддържаше дотогава никакви връзки с тях.

Майка й, дъщеря на богат лондонски банкер, се бе омъжила на двадесет и една години за американец от простолюдието и по тази причина бе отлъчена от семейството си. Бракът им обаче бе много щастлив напук на всички прогнози. До смъртта им Лаура познаваше само щастието и тихия домашен уют. Баща й беше станал добър бизнесмен — нещо, което семейството на майка й никога не призна.

Лаура трябваше да установи, че три десетилетия са твърде малко, за да загърби човек гордостта и предразсъдъците. Резервираността на роднините й не можеше да се скрие.

Тя потръпна, щом помисли за това. Грабна пъстрите пътни проспекти, отиде в кухнята и се зае с приготвянето на вечерята. Включи грила и сложи дръжката на шишчето, която бе купила на връщане. После си наля чаша кафе и седна на кухненската маса с проспектите. Тъкмо се бе съсредоточила в снимките с бели плажове и синьо море, когато входната врата се хлопна с трясък. „Типично за Сандра, — помисли си Лаура, — никога не можа да се научи да затваря тихо.“ Сандра работеше като секретарка в една банка. Само след няколко мига тя се появи в кухнята и задуши въздуха.

— М-м, как вкусно мирише! — извика весело. — Умирам от глад.

Целуна Лаура по бузата и си взе една ябълка от кошничката с плодове. В семплата синя рокля с воали и бялата блузка изглеждаше изключително млада и свежа.

— Как мина при теб? Уреди ли се работата? — тя придърпа една табуретка, отпусна се на нея и отхапа от ябълката. — Успя ли? Кажи нещо най-после!

Лаура поклати глава. После предаде на Сандра с най-големи подробности разговора с Конрад Стейн. Още се чувстваше гняв в гласа й.

— Същински женомразец! — заключи тя.

— Що за гадост! — извика възмутено Сандра и погледна с интерес проспектите. — Не го вземай присърце. Работодатели като твоя Конрад Стейн за щастие са единици. А това пък какво е? На почивка ли ще ходиш?

Лаура направи гримаса.

— Няма да е зле. Една отпуска, с по-малко грижи…

— Че защо пък не? Животът е пред теб и можеш да правиш, каквото пожелаеш. — Сандра хвърли изпитателен поглед към Лаура. — А може би не съвсем. Стивън навярно ще има нещо против. Защо не се омъжиш за бедното момче и най-сетне да го извадиш от неведението? Бихте могли да прекарате медения си месец в Капщат.

Лаура реагира само с лека усмивка, прибра проспектите и се залови да нареди масата.

— Не каза ли на закуска, че Луис ще намине тази вечер?

— Да. Имаш ли нещо против, ако отида да се преоблека и да си измия косата, Лаура? След ядене аз ще се заема с кухнята. Луис ще дойде сигурно чак след осем.

— Разбира се, че нямам. Върви — отвърна Лаура.

Тъкмо приготвяше доматена салата, когато тъмнокосата глава на приятелката й отново се появи пред кухненската врата.

— Дори бихме могли да вдигнем двойна сватба — предложи Сандра.

Лаура я погледна по-скоро възмутено, отколкото учудено, и когато отново остана сама, въздъхна тежко. Двете бяха много добри приятелки, откакто обядваха веднъж в едно и също купе по линията Лондон — Саутхемптън. Стивън и Луис се познаваха още от детската люлка. И щом Сандра и Луис се оженят, логично бе да се помисли, че Лаура и Стивън също ще бъдат двойка. Но тя не можеше да се реши и при най-добра воля.

Вечеряха към седем. В пеньоар и с ролки на главата, Сандра малко поизоставаше. Лаура й предложи да й помогне, но приятелката й настоя на своята част от кухненските задължения. Междувременно се обади Стивън и съобщи, че на сутринта ще бъде зает в съда и изказа съжаление, че ще могат да се видят в града едва по-късно следобед. Лаура успя да отложи вечерята с него за по-следващия ден. Тъкмо приключи с разговора, когато се звънна на вратата. Изглежда Луис беше подранил и Сандра не беше подготвена за неочакваната му поява.

Лаура прекоси стаята и отиде да му отвори. Излезе в тесния коридор и светна лампата. После дръпна синджира и отвори вратата. Усмивката й изчезна моментално, щом позна посетителя. Беше Конрад Стейн!

— Вие!? — рече недоумявайки тя. — Очаквах друг — мина известно време, докато Лаура се отърси от изненадата си.

— В такъв случай моля да бъда извинен за появата си! — отвърна той така любезно, че Лаура не можа да повярва на ушите си. — Съжалявам, че не се обадих предварително, но пропуснах да запиша телефонния ви номер.

Лаура си спомни, че беше отбелязал само името и адреса й.

— Заповядайте, м-р Стейн! — покани го тя все още недоумявайки.

Лека усмивка заигра върху устните му, когато я попита:

— Нима е позволено?

— Разбира се.

Лаура отстъпи крачка назад, за да му стори път. Нямаше ни най-малка представа какво искаше от нея. Сега той й се видя още по-внушителен и изискан от преди. Преди обед за нищо на света не би признала, че този мъж притежава едва ли не главозамайващо излъчване. „Сигурно доста жени са получили преждевременно сърдечен удар с негова помощ“ — помисли си цинично тя. Лаура отвори вратата и го последва до всекидневната. Обърна се към него със студена учтивост, което сочеше, че е възвърнала самообладание:

— Мислех, че е годеникът на приятелката ми. Моля да ме извините за момент! Ще ида да й кажа, че няма нужда да бърза. Седнете, моля!

Но когато след малко се върна, Конрад Стейн продължаваше да стои до прозореца, пъхнал ръце в джобовете и вглъбен в изгледа към града. Беше облечен в елегантен костюм от фин копринен плат, с който бе сутринта, но без жилетка.

— Няма да ви отнема много време, мис Гайл, в случай, че сте заета тази вечер — таза той с делови тон.

— Не съм — отвърна остро тя. — Ще пиете ли кафе?

Конрад Стейн отказа учтиво. Лаура отново му предложи да седне. Той избра един фотьойл и тя спря погледа си върху дългите му крака, докато ги кръстосваше. Кехлибарените му очи я изгледаха изпитателно. Лаура смръщи вежди и се опита да отгатне какво ли ще иска от нея.

— Сигурно се питате защо съм дошъл — започна той без заобикалки. — Няма да ви измъчвам повече. След разговора ни останах с чувството, че съм ви накарал да се почувствате неподходяща за въпросния пост. След като обмислих, стигнах до извода, че съм се заблудил. Съгласен съм да ви приема на работа, мис Гайл, разбира се, ако все още я желаете.

Лаура не вярваше на ушите си. Цяла загадка бе защо Конрад Стейн толкова държеше да й предложи мястото. Да не би да го е загризала съвестта, задето се бе отнесъл така отвратително с нея? И все пак самоувереното му небрежно държане и хладнокръвен поглед скоро я накараха да зачеркне тази мисъл. Конрад Стейн не беше от мъжете, които се поддаваха на слабости като чувството за вина.

— В понеделник отлитам за Капщат — продължи той, след като тя не отговори — и бих искал да ме придружите. Трябва да се вземат няколко не особено трудни интервюта. Освен това има две места, където трябва да се направят снимки. Вашата основна задача ще е да ми представите хубави фотографии на диворастящите пролетни цветя, които през следващите седмици навлизат в пълния си разцвет. Винаги, когато съм в Капщат, гледам да отседна при майка си и за удобство бих препоръчал същото и на вас. По всяко време сте добре дошла! Така че не се притеснявайте за това!

Лаура седеше като замаяна и го гледаше, без да отрони думичка. При това не преставаше да мисли защо още не беше отказала. Той се бе отнесъл с нея надменно и оскърбително! А и тя не го хареса от самото начало!

Конрад Стейн седеше във всекидневната й, самоуверен и дързък, и едва ли имаше по-голямо удовлетворение за нея от един любезен, но твърд отказ на предложението му. И все пак Лаура на всяка цена искаше да се отдалечи за известно време от Стивън, а такава дистанция й позволяваше пътуването до Капщат.

— Колко време ще трае работата ви в Капщат? — попита хладно тя.

— Осем, най-много десет дни.

Ледената й резервираност го забавляваше, това личеше по очите му, и този факт не убягна от погледа й. Лаура изпадаше в лоша позиция спрямо него, а не трябваше да е така, защото в крайна сметка той бе този, който беше дошъл при нея.

— Не държа да получа решението ви още тази вечер — каза учтиво Конрад Стейн. — Ще ви бъда благодарен, ако ме уведомите до петък. Ако приемете, ще можем да обсъдим по-нататъшните подробности.

Конрад Стейн стана и Лаура го изпрати до вратата.

Едва след като си замина, пое дълбоко въздух и се помъчи да преглътне яда си. Дори да бе разгром за гордостта й, щеше да приеме предложението. Надяваше се само, че няма да замени големия проблем с още по-голям.

II

Лаура наблюдаваше ръба на крилото, където бе попаднал един слънчев лъч, образувайки ослепителна експлозия от светлина върху метала. Често бе летяла с обикновени двуместни машини, но никога — с четириместен „Чесна“. Чувстваше се великолепно сред прозрачния син въздух, в прегръдката на необятното небе. Заслугата за доброто й настроение, въпреки ужасния спомен за гибелта на родителите й, бе на Конрад Стейн, който уверено и умело управляваше и с това спечели доверието й.

Далеч под себе си Лаура разпозна модерната стъклена архитектура на Хилброу, която изглеждаше необикновено малка в сравнение с двете телевизионни кули. Неясно се виждаха силуетите на отпадъчните насипи от златните мини, които утринното слънце бе потопило в светлина — един оцелял спомен за несметните богатства на страната. Йоханесбург — град, основан преди сто години заради находищата от злато.

Докато гледаше надолу, Лаура с мъка можеше да си представи, че някога там е имало само едно голямо нашествие от палатки и волски коли на заселници, поблазнени от златото.

— Йоханесбург първата златна мина ли е, открита в Южна Африка? — попита тя мъжа до себе си и отправи поглед към него.

Конрад Стейн поклати глава.

— Първо са открити находища в „Алувиал“ и след това на изток близо до Крюгерпарк. Десет години по-късно група търсачи се спрели на „Уитватерсраунд“ и открили местна златна жила. Ако не се лъжа, един от тях е бил ваш сънародник. Продал своя дял и вложил парите в друга мина, като се зарекъл да добие от нея по-голяма печалба, без изобщо да предполага, че той и приятелите му са се натъкнали на най-голямата златна жила в света.

— Щом е така — заяви Лаура, — бих искала да узная дали по-късно наистина е намерил щастието си.

— Шансовете били неравни. Тогава навред се ширила малария, а дивите животни били още една голяма опасност. Често гладната смърт била близо, дори да си открил нещо.

— Вечната коварна привлекателност на златото — заяви Лаура дълбокомислено. — Могат ли и днес частни иманяри да търсят злато?

Погледите им се срещнаха за момент. Тъмна и непроницаема загадка бяха очите на Конрад Стейн.

— Да не би да сте дошла в Южна Африка, за да търсите щастието си? — попита иронично той.

Лаура се засмя.

— Днес има и по-прости възможности, ако човек си го науми — отвърна тя.

— Вярвам, че нищо не ви затруднява — отбеляза Конрад Стейн и погледна през страничния прозорец.

Лаура отправи очи към него и известно време наблюдава изразителния му профил.

— Защо мислите така?

— Казват, че лицето на една жена е нейният капитал. Затова бих могъл да си представя, че се справяте добре.

Неочакваният комплимент я изненада.

— Никога не съм и помисляла да се омъжа по сметка! — обясни тя.

Широките му рамене се свиха снизходително.

— И все пак не се заричайте! Парите притежават свойството да бъдат по-трайни от романтичната любов.

Лаура, която отново се бе обърнала към него, попита неочаквано:

— Впрочем вие женен ли сте, м-р Стейн?

Кафявите му очи отвърнаха на погледа й:

— Не очаквах подобна официалност от една представителка на младото поколение. Защо не ме наричате Конрад?

— Щом искате — отвърна Лаура, вдигайки рамене, при което съвсем не бе сигурна дали наистина предпочита тази по-интимна форма.

— Да се върнем на въпроса ви — не съм женен. Досега не съм изпитал нито желание, нито необходимост от такава стъпка.

— Ако се ожените за някоя жена само заради парите й, това ще ви смущава ли?

— Не, поне докато е искрена с мен.

— Доста хладнокръвно и трезво ми се вижда — заяви тя.

— Изглежда сте привърженичка на романтичната любов, което е обяснимо на вашата възраст. Когато станете на тридесет години, сигурно ще промените решението си.

— Дотогава ще съм се омъжила вече — отвърна уверено Лаура, — но само за мъж, когото истински обичам.

Конрад Стейн се поколеба:

— Може би за младия мъж, който ви придружаваше, когато дойдохте при мен? Всъщност как се казва той?

— Стивън Хънтър. Баща му, Джулиан Хънтър, не ви е непознат.

Лаура забеляза беглия поглед, който й хвърли.

— Така ли мислите? И с какво се занимава?

— Стивън е адвокат.

— С богати родители зад гърба си, които изглаждат пътя му — Стейн отправи към нея саркастична усмивка. — И вие сте напълно сигурна, че не парите му са завъртели главата ви?

— Не съм чак дотолкова пресметлива — отвърна спокойно Лаура. — Пък и не съм казала, че ще се омъжа за Стивън.

— Той изглежда обаче доста влюбен във вас. Нима бе съгласен така ненадейно да отпътувате за Капщат?

Съвсем не, но Лаура нямаше намерение да признае това, и отвърна:

— Разбира се — после добави с меден глас. — Само не му хареса, че все пак съм приела работата, след като отначало ми отказахте.

Конрад Стейн се ухили. Явно това страшно го забавляваше.

— Интересно ми е да узная защо наистина се съгласихте. Миналата седмица, когато бях при вас, имах чувството, че всеки момент ще забиете нокти в гърлото ми.

Лаура не се сдържа да не се разсмее.

— Много просто, имах нужда от работа — отговори тя.

— Не мисля, че чак толкова търсехте някаква работа. Може би в друго списание нямаше да намерите нещо по-подходящо, но с талант като вашия сте изправена пред много възможности.

— Може пък да съм останала с впечатлението, че тук, в Йоханесбург, съвсем не е просто за една жена да заеме висок пост в някое издателство — каза тя с подчертана благост.

— Не вярвам. Навярно знаете, че причините ми да не ви ангажирам веднага нямат нищо общо с антипатии към женския пол…

— Радвам се да го чуя, но трябва да призная, че основанията ви не бяха убедителни.

— Тогава сигурно трябва да се усъмня в дипломатическите си способности — отвърна добродушно той.

Лаура отново се обърна към него и се загледа в красивия му профил.

— Каква всъщност беше причината, поради която не искахте да ме назначите? — попита упорито тя.

Конрад Стейн се поколеба за миг.

— Това е дълга история — поде накрая той. — При това не особено приятна. Рано или късно все ще я научите. Искам да си спестя усилията да ви я разкажа.

Лаура не позволи на любопитството си да надделее.

— Във всеки случай си го мислехте иначе.

Конрад Стейн сви рамене.

— Не само жените имат предимство да променят мнението си.

— Мислех, че решенията ви са добре обосновани.

Погледът му се плъзна по красивото й лице.

— Наистина ли смятате така? Тогава позволете ми да ви кажа, че просто ми харесахте. Вие сте интелигентна, духовно богата, а освен това и забележително красива.

Явно не беше само това, поне така го почувства Лаура. Тя обаче при никакви обстоятелства не искаше да позволи ласкателствата му да завъртят главата й. Конрад Стейн несъмнено имаше голям опит сред жените, които сигурно се хвърляха в краката му, а Лаура не възнамеряваше да стане една от тях.

Преминаха Ваал — реката, чието корито се виеше като сребърна змия около платото. После прелетяха над една обширна, равна местност, която още носеше отпечатъка на сухата сурова зима. След кратък престой в Кимбърли прекосиха приличния на пустиня Карро, съвсем слабо населена и без ни едно дърво област, призрачна в своята пуста студенина. В противовес на тази сивота се издигаше високата планина на Кап-провинц. Скоро Лаура можеше вече да различи зелените долини и гористото плато. Земята беше покрита с пищна и свежа растителност след обилните зимни снегове.

Капщат се къпеше в светлината на ранното следобедно слънце, спряло точно над подножието на синята планина Вей и внушителния масив на билото й.

Прелетяха над пъстра панорама от жилищни квартали, удавени в море от пурпурни и жълти цветя. Малко по-късно машината се приземи плавно на пистата. Поръчаха си обяд на летището. Конрад остави Лаура сама, за да проведе няколко телефонни разговора. Малко след това двамата потеглиха в мерцедес в посока изток към предградията на Капщат.

— Къде живее майка ви? — попита Лаура, за да подхване разговор, докато Конрад си пробиваше път с голямата кола през върволицата от автомобили.

— В долната част на Кар, в една местност, наречена Константа.

— Константа не е ли прочута с виното си? — продължи Лаура, спомняйки си първите проспекти.

— Внимавала сте — установи Конрад. — „Севън Оукс“, родната къща на майка ми, е била навремето същинска винена мина. Вече няколко поколения семейството ни се слави с това.

— Там ли сте роден? — полюбопитства Лаура, въпреки че изобщо не можеше да си представи Конрад Стейн като малко момче.

Той кимна.

— Тук е единственият дом, който означава нещо за мен, и се надявам никога да не ми се наложи да живея в друг. Макар жилището ми в Йоханесбург да има своите предимства, нищо не може да се сравни с мириса на старо дърво и полиран месинг.

— Често ли идвате тук?

— Работата ми изисква често да бъда в Капщат. За съжаление не мога да прекарвам тук толкова време, колкото ми се иска. Особено през последните месеци, откакто поех „Топик“.

Лаура го погледна замислено.

— Доколкото разбрах от Стивън, имате голям успех с това списание.

— Това се разбира от само себе си. Никога не започвам нещо, без да съм сигурен в успеха си.

Думите му не прозвучаха надуто и въпреки това Лаура не можа да обуздае надигащата се в нея ирония:

— С други думи, не забравяме да изтъкнем скромността.

Сянка мина по лицето му, но все пак успя да й се усмихне и не се обиди.

— Макар да не заслужавате, ще направя едно отклонение и ще ви покажа част от брега.

„Това е вече твърде много от негова страна — помисли си Лаура. — Самият Конрад Стейн е готов да се отклони от пътя си, само и само да ми покаже някои природни забележителности!“ Тя задържа мислите за себе си.

Минаха край Зволф Апостел — планински масив с чудновати върхове и зъбери, после южно от Хот Бей Нек и наближиха Атлантика. Отляво се извисяваха върховете на Константа и се врязваха в ясното небе, отдясно се простираха дълбоките кристални води на Хот Бей.

— Може да се каже, че тази улица е една от най-красивите крайбрежни улици на света — каза Конрад и погледна съсредоточено напред.

Стигнаха първия, известен с лошата си слава и съвсем тесен завой, който той взе много предпазливо и умело. Изпълнена с възхищение, Лаура наблюдаваше стръмния, силно издаден скален масив, който сякаш се издигаше насред морето.

— Никога през живота си не съм виждала такова поразително нещо — каза замаяно тя.

Погледна нагоре, където пътят се виеше около стръмната скала. Радваше се, че не се налагаше да пътува сама.

Конрад управляваше майсторски колата, изглежда познаваше идеално опасните завои. Сега Лаура избягваше всякакъв разговор, за да не го отклонява, и се наслаждаваше на прекрасната гледка. Далеч под тях вълните на Атлантика се разбиваха в огромните назъбени скални ридове и буйната пяна се пръсваше на метри височина. Там, където водата не стигаше, се виждаха първите пролетни цветя, чиито пастелни тонове контрастираха на нежното зелено на тревата. По скалите сновяха морски чайки. Слънцето позлатяваше пенливите краища на вълните. Високо в небето Лаура зърна един албатрос.

— Този път минава ли край брега? — поинтересува се тя.

— За съжаление не. Скоро ще навлезем във вътрешността на местността. Пък и до носа ще трябва да пътувате друг път. При нос Добра Надежда има природен парк, който много ще ви заинтересува. Там ще откриете доста редки растителни видове, които сега започват да цъфтят.

— Нос Добра Надежда — повтори замислено Лаура. — Не се ли говореше, че там и досега се появяват сенките на корабите, които подводните скали са пратили в дълбините?

— Вие наистина сте една малка романтичка — заяви шеговито Конрад Стейн.

Въпреки това Лаура предпочете да не отвърне на предизвикателството.

— Предполагам, че много опитни мореплаватели са разбили корабите си в носа — продължи тя.

Конрад кимна.

— Бурите тук са опасни и имат лоша слава, макар да предполагам, че в Тафел Бей са намерили гибелта си далеч повече кораби — обясни той.

— Вижте това! — извика внезапно Лаура и посочи едно парче скала, покрито с воали от бледожълти дребни цветчета.

— Степ — обясни Конрад и намали темпото, за да може Лаура да разгледа растенията по-добре. — Това са най-обикновени видове.

— Нямам търпение да грабна камерата си — отвърна тя.

— Тук, на юг, на цветята им трябват още няколко дни, докато напълно разцъфнат. Така че имате достатъчно време. Смята се, че на нос Добра Надежда има 2500 растителни вида. Ще видите, че най-красивите места, покрити с хиляди цветя, са на север. Там сега трябва да са в пълния си разцвет. Ще ви покажа пътя и през следващите дни ще можете да се изкачите горе, ако времето позволява — Конрад Стейн замълча за малко, после продължи. — В парка Кистербош, извън града има растения с прекрасни цветове. Следващата седмица ще можете да разгледате и източната част на Капщат.

— Предварително се радвам — каза Лаура, която наистина бе въодушевена от поръчката му. — Споменахте нещо и за две интервюта, за които ще ви трябвам — добави тя.

— В четвъртък вечерта сме поканени на официалното откриване на един луксозен хотел в Сий Пойнт. Майкъл ван дер Мърв, съпритежателят на „Топик“, ще се заеме със статията, така че вие ще трябва да насочите вниманието си само върху няколко подходящи моментни снимки. Втората поръчка е за една регата в Тафел Бей, която ще се състои в неделя. Там също ще бъдем с Майкъл.

— Значи м-р ван дер Мърв е вече в Капщат?

— Майкъл се връща утре от Сейшел и вечерта ще се срещнем в „Севън Оукс“ — отвърна Конрад. — Така че ще имате достатъчно време да обсъдите с него подходящите снимки. Двете интервюта можете временно да забравите, ако вие по-удобно.

— Значи ще бъда изцяло заета — заяви весело Лаура. — Ще имам ли поне един ден свободен? — попита дръзко тя.

— Щях да стигна и до този въпрос — отвърна сухо Конрад.

Лаура се ядоса на себе си, щом забеляза, че се изчервява.

— В никакъв случай не исках да се оплача от много работа — добави упорито тя.

— Сигурен съм, че бихте ми казали направо — отвърна той с лека нотка на хумор, която смекчи остротата в гласа му. — Честно казано, не съм свикнал да стоя с камшик зад служителите си. Не ме интересува как разполагате с времето си. Вършите ли си добре работата, друго не ми трябва. Това е всичко, което изисквам.

— Ще дам най-доброто от себе си — увери го Лаура, видимо развълнувана. — В интерес на истината трябва да кажа, че свободното време изобщо не играе голяма роля за мен при това пътуване — добави тя.

— Разбира се, не е нужно да работите без почивка. Но ако времето се задържи така, ще ви се иска да го използвате. В такъв случай бихте могла да отложите връщането си с два дена — предложи Конрад. — Вашият млад приятел Хънтър сигурно няма да има нищо против.

Лаура не продължи темата, а отново насочи цялото си внимание към ландшафта, който все още бе обкръжен от високи върхове. Минаха над една планинска верига и стигнаха красивата долина Константа, където на фона на нежнозелените хълмове и обвитите в червеникава мараня скали се открояваха наредените в симетрични редици лозя.

Отбиха от главната улица и навлязоха в един песъчлив път, от двете страни, на който на равни разстояния един от друг се издигаха високи дъбове. После минаха през една малка рекичка и навлязоха в гора. По нищо не личеше, че наближават къща, докато гората изведнъж не оредя. Пред очите им се откриха широки поляни, които от едната страна се спускаха към реката, а от другата бяха обкръжени от огромни дъбове и борове.

Лаура прикова поглед върху къщата, която с навесите над прозорците и с капаците от лъскаво златистокафяво дърво изглеждаше изключително гостоприемна. Последните лъчи на следобедното слънце хвърляха сенките на дърветата върху бялата фасада и засилваха ефекта от извивките на фронтона.

Когато след последния завой Конрад паркира колата, Лаура съзря едно прелестно поточе, по повърхността, на което се полюшваха бели и розови водни лилии. В средата му върху обвит с дива лоза пиедестал стоеше фина бяла нимфа.

Щом колата спря, вниманието на Лаура отново бе привлечено от къщата. Стройна, висока жена отвори вратата и изтича по покритата с чакъл пътека да я посрещне. Мисис Стейн бе изключително елегантна жена, дама в точния смисъл на думата. Това беше първото впечатление на Лаура, докато слизаше от колата. Макар да нямаше никаква представа за родителите на Конрад Стейн, нямаше съмнение, че тази очарователна дама бе майка му.

С лека стъпка тя се отправи към сина си. Радостта й от пристигането му беше очевидна.

— Радвам се, че отново си тук, Конрад — каза щастливо тя.

Конрад я прегърна и я целуна, след което мисис Стейн отстъпи крачка назад, за да го огледа. — Добре ли пътува?

— Да, благодаря! — отвърна той и й се усмихна така нежно, че Лаура едва сега разбра колко много обича майка си. После майката и синът едновременно се обърнаха към нея и красивите кафяви очи на мисис Стейн я погледнаха приятелски, докато Конрад ги запознаваше. Мисис Стейн се усмихна и майчински сложи ръка върху тесните рамене на Лаура.

— Бих искала да ви благодаря за гостоприемството — каза тя, но майката на Конрад махна с ръка:

— Радвам се, че сте тук. Имаме още един гост, който ще остане у нас няколко дни — добави тя, обръщайки се към сина си. — Ванеса се върна вчера от Дърбан. Обади се да ме пита кога ще се върнеш. Помислих си, че след последните снимки с удоволствие ще си отпочине няколко дни при нас. Ще се появи за вечеря.

Конрад само кимна, докато Лаура премисляше дали пък тази Ванеса не беше жената на неговия живот.

Шумът от стъпки върху чакълестата пътека насочи вниманието и към един огромен негър на средна възраст, който изскочи зад тях. Лъскавата му черна кожа силно контрастираше с розово раирания жакет, в който бе облечен. Конрад го представи като слугата в къщата.

— Йоханес ще внесе багажа ви — каза Ан Стейн, когато се отправиха към къщата. — Сигурно след дългия път ще искате да се освежите и да си отпочинете преди ядене. Ще изпратя Сара, прислужницата, да ви донесе студен портокалов сок. Или предпочитате чаша чай?

— Предпочитам нещо студено — отвърна Лаура с благодарствена усмивка и изведнъж занемя, когато мисис Стейн отвори тежката външна врата и я въведе вътре.

Озоваха се в голяма бяла зала и вниманието й веднага бе привлечено от двата полилея, които се спускаха от високия таван. Тя последва домакинята по лъскав паркет до изискано обзаведено помещение, чиито стени също блестяха в снежнобяло. Скъпи персийски килими застилаха полирания под. Пресякоха салона и стигнаха до коридора. Ан показа на Лаура спалнята й, чиито големи прозорци изглеждаха като облечени в сребристосините брокатени завеси. Последните лъчи на слънцето покриваха с позлата всеки предмет. Изпъстрените в светли шарки копринени тапети се открояваха на фона на тъмния килим. Лаура се огледа внимателно. Безспорно най-впечатляващото нещо в стаята бе широкото и обвито с балдахин легло.

— Надявам се, че няма да се загубите в голямото легло — каза шеговито Ан Стейн, на която не убягна погледа й. — Но в цялата къща нямаме дори една-единствена мебел, която поне малко да прилича на модерен диван. Конрад направи ремонт, но запазихме старата мебелировка.

— Къщата е прекрасна! — отвърна Лаура, която бе просто очарована.

— И аз я обичам много — призна домакинята. — Преди пет години, когато съпругът ми почина, почти щях да я загубя. Данъкът за наследството беше безбожно висок, а поддържането на такава собственост струва фантастични суми. Но Конрад пое имението и всичко мина на негово име — тя замълча за момент и продължи замислено. — Той обича този дом толкова, колкото и аз, и това много ме радва, защото иначе сигурно нямаше да го виждам така често. По-рано в тази стая живееше бавачката на Конрад. По този коридор има много стаи, така че можеха да бъдат настанени много деца… Може би Конрад възнамерява в скоро време да ме дари с няколко внука.

Лаура се съмняваше, че Ванеса ще го омае до такава степен, та да захвърли с един замах всичките си резерви към брака.

Тя последва Ан Стейн в банята, която сякаш бе изваяна от тъмнокафяв фаянс, ръкохватки от слонова кост и позлатена арматура.

— Надявам се, че Сара не е забравила нищо — каза Ан и отвори един вграден в стената шкаф с кърпи. — Ако все пак нещо ви липсва, пратете я да ми съобщи — добави с усмивка тя. — Сега ще ви оставя и ще се погрижа за яденето. Йоханес ей сега ще донесе багажа ви.

Лаура благодари, остави вратата полуотворена след нея, и пристъпи към един от прозорците. Погледът й се устреми надолу към една тераса, засенчена от величествен дъб. По нея бяха наредени доста маси и столове. Няколко стъпала водеха към плувен басейн, чиито тюркоазен озелени плочки силно контрастираха на розовите цветове на растенията, очертаващи единия му край. Под него поляната преминаваше в гора със стари дървета.

„Не е чудно, че Конрад Стейн не може да си представи друг дом“ — мислеше си Лаура, докато се озърташе. На вратата се почука и тя се обърна. Извика „Влез!“ и в стаята се появи закръглена негърка, която носеше поднос с бутилка портокалов сок.

— Мис Лаура — каза любезно тя, внимателно постави таблата върху малката орехова ракла и се поклони — добре дошла в „Севън Оукс“! Мадам смята, че сте много жадна след дългото пътуване. Затова ви донесох едно голямо шише сок.

— Благодаря, Сара — отвърна с усмивка Лаура и погледна към вратата, където се появи Йоханес с куфарите и фото принадлежностите.

Едва Йоханес стовари багажа, когато на вратата се почука и се показа главата на Конрад. Той отвърна на приветливото „Добър вечер“ на Сара с учтиво кимване и щом прислугата излезе, погледна въпросително Лаура:

— Всичко наред ли е?

— Да. Тук е чудесно! — отвърна тя. — Сигурно съвсем няма да искам да се върна вкъщи.

Погледът му се плъзна втренчено по нея.

— Нима гледате на Йоханесбург като на роден дом?

— Там е единственият ми дом, с който разполагам в настоящето — отвърна Лаура. Изведнъж се почувства страшно безпомощна под изпитателния му поглед.

— В настоящето?

— Не е нужно да претегляте всяка моя дума — вметна тя. Въпросите му малко я засегнаха. — Във всеки случай възнамерявам да остана завинаги в Южна Африка.

— Наистина ли? — после сякаш изведнъж загуби интерес. — Е, това си е ваша работа. Впрочем ще вечеряме в седем. Но слезте, ако обичате, малко по-рано, за да пийнем! Всекидневната е вляво до стълбището.

Конрад направи нещо като лек поклон, завъртя се и напусна стаята. Лаура отново тръгна към прозореца. Загледа се в короната на дъба, чиято сянка падаше върху терасата и се изгубваше сред гъсталака. Не беше в стила й да разказва за себе си. Явно Конрад Стейн успя да напипа слабите й места. Караше я да чувства, че трябва да се защитава. Неговата високомерна арогантност и прекалена самоувереност просто я вбесяваха и тя бе напълно сигурна, че на мъж с такъв произход и такива способности не бива да се доверява.

Лаура се приготви старателно за вечерята. Избра червената си рокля, която Стивън толкова харесваше. Червеното беше цветът, който най-много й отиваше, подчертаваше свежестта на нежната й кожа и засилваше въздействието на сивите й очи. Щом манекенката Ванеса ще присъства на вечерята, трябваше да се погрижи доста за външния си вид, за да не изглежда като Пепеляшка.

Беше шест и половина, когато Лаура напусна стаята си и се отправи надолу към салона. Без затруднение намери описаната от Конрад всекидневна, която почти не отстъпваше по изисканост на приемната. Вниманието й бе привлечено от висока стройна жена, която седеше до един широк прозорец и гледаше навън. Беше облечена в дълга, тясна рокля от бял прилепнал по тялото плат. „Изглежда знае как да привлича вниманието“, помисли си Лаура. Брокатени завеси обвиваха прозореца като рамка, а светлината на старинния полилей хвърляше вълшебен отблясък върху черната й коса. Така човек лесно би си я представил на корицата на някое модно списание.

Тъй като вратата бе отворена, стана течение. Чернокосата се извърна ненадейно. Очите й се свиха за миг.

— Здравейте! — каза бодро тя и се приближи до Лаура. — Влезте!

Ако не знаеше, Лаура би сметнала тази жена, която премерваше с очи от горе до долу, за господарка на къщата.

— Аз съм Лаура Гайл — представи се с усмивка тя. — А вие сигурно сте Ванеса?

Чернокосата се усмихна малко пресилено, извади цигара от една дълга тънка златна табакера, която лежеше на масата, пъхна я между устните си и драсна клечка кибрит… Пусна кълбо дим и с това даде възможност на Лаура да се възхити на класическия й профил. После се отпусна в едно кожено кресло и грациозно кръстоса крака.

— Конрад ми разказа, че сте от Маями — поде бавно тя, след като Лаура седна в люлеещия се стол. — Някога работих като манекенка в Ню Йорк, но никога не съм била във Флорида. Плажовете там трябва да са фантастични?

— Да, бреговата линия наистина е красива — съгласи се Лаура. — Би могла да се сравни може би с тази на Дърбан.

— Възможно е — промърмори Ванеса, която още не бе приключила с критичния си оглед.

— Мисис Стейн спомена, че сте имала снимки в Дърбан — каза любезно Лаура. — Какъв вид модели представяте?

— Предимно висша мода — отвърна късо Ванеса, наведе се и изтръска пепелта в поставения пред нея пепелник. — Впрочем отдавна ли се познавате с Конрад?

— Едва от няколко дни, откакто подадох молба за работа при него.

— Така значи — отвърна Ванеса, наблюдавайки замислено Лаура. — Мислех, че някой от бранша ви е представил, на Конрад или че сте го познавала от по-рано. Смятах, че никога вече няма да ангажира жена за фотограф.

Лаура не сдържа любопитството си.

— Така ли? И защо, ако мога да попитам?

Тъмните очи на Ванеса отново се свиха:

— Нима Конрад не ви е разказал за Уенди?

Лаура поклати отрицателно глава. Ванеса смукна бавно от цигарата си, като с това усили напрежението. Даде си вид, че й е трудно да реши дали да продължи:

— Уенди беше последната фотографка на „Топик“ — започна най-сетне тя, при което погледна изпитателно Лаура. — Задълженията й включваха да придружава господата. След четири седмици вече имаше любовна връзка с Брус Камерън, тогавашният съдружник и много добър приятел на Конрад. Брус толкова се побърка по Уенди, че напусна жена си и трите си деца, за да живее с нея. Няколко месеца по-късно Уенди насочи вниманието си към един от бизнес приятелите на Конрад и прати Брус да върви по дяволите. Последният пък беше много чувствителен и реши да търси утеха в пиенето. Една вечер, пътувайки пиян към дома си, се блъснал в един стълб и останал на място.

— Ужасно! — каза съчувствено Лаура. — Уенди сама ли реши да напусне?

Ванеса кимна:

— Не вярвам, че Конрад би могъл да я изтърпи по-дълго. Не мога да разбера обаче защо я заменя с друга жена?

— Вероятно защото нямам вид на хищна прелъстителка — предположи Лаура, като полагаше усилие да говори спокойно. Очевидно бе, че Ванеса я наблюдава с голяма неприязън. „Дори да не съм като Уенди, защо Конрад ме прие на работа?“ — запита се тя.

Докато Ванеса не допускаше съмнение относно предпочитанията си, то държането на Конрад оставаше за Лаура загадка. Полагаше усилие да го разбере — сигурно е ужасно да загубиш приятел по такъв жесток начин.

Няколко минути по-късно Конрад прекрачи прага на стаята. Беше с тъмен панталон и италианска копринена риза и изглеждаше главозамайващо елегантен. Лаура знаеше, че мъж като него може да си позволи най-скъпия гардероб, макар да не бяха много мъжете, които с такава лекота и изисканост се справят с облеклото си. Ванеса не скри възхищението си от него. Тя го гледаше занесено с искрящите си тъмни очи и му се усмихваше съблазнително.

— Както виждам, вече сте се запознали — каза весело той, поглеждайки първо едната, после другата.

— Да, скъпи! — изгука Ванеса и пусна кълбо дим. — Тъкмо разказах на Лаура за Уенди.

Конрад не трепна при тези думи, но хвърли бърз поглед към Лаура:

— Прав ли бях? Нали ви казах, че рано или късно ще узнаете. Какво да ти донеса за пиене, Ванеса?

— Както обикновено, скъпи — отвърна тя и се протегна във фотьойла бавно и грациозно като разглезена котка.

Добродушните тъмни очи на Конрад се спряха въпросително върху Лаура. Тя помоли за доматен сок и веднага се разкая, защото Ванеса се изсмя подигравателно:

— О, велики Боже! Нима понасяте само толкова?

Ан Стейн, която току-що влезе, погледна окуражително Лаура:

— Сигурно ще искате да опитате нашето прочуто вино, скъпа? Навсякъде много го ценят.

— Приятелите ми в Йоханесбург също го хвалят — каза Лаура.

После се обърна към Ванеса, която отново прояви интерес към нея:

— Отдавна ли живеете в Йоханесбург? Искам да кажа толкова дълго, че вече имате приятели?

— В Южна Африка съм едва от няколко седмици — отвърна Лаура. — Но дойдох от Англия с трима южноафрикански приятели.

Ванеса вдигна тънките си вежди.

— Значи сте голяма пътешественичка, така ли?

— Съвременните млади хора живеят доста авантюристично — подхвърли Ан Стейн. Усмихна се приятелски на Лаура, след което се извини, че ще трябва да види докъде е стигнала с яденето Сара.

Конрад се върна от бара и подаде на Ванеса висока чаша, декорирана с резенче лимон.

— Лаура ми разказа, че възнамерява да остане в Южна Африка завинаги — каза той и с ироничен жест и поднесе доматения сок.

Ванеса, която внимателно ги наблюдаваше, веднага взе думата:

— Я! И какво ви привлече тук?

— Преди всичко климатът — отговори Лаура, опитвайки се да изглежда самоуверена. Въпреки всичко обаче не можа да преглътне. След малка пауза добави: — Намирам, че хората тук са много учтиви и добросърдечни.

След последната му забележка се чувстваше като сконфузена. Когато той изведнъж й се усмихна със задоволство, Лаура се смути. Усмивката му бе така поразителна, че тя се изплаши от реакцията си. При това имаше чувството, че изобщо няма да може да подреди мислите си. Дойде на себе си едва когато Ванеса стана и си взе още една цигара от табакерата, без да я изпуска от очи. После влезе Ан Стейн и седна до Ванеса.

— След няколко минути яденето ще е готово — съобщи тя. Сякаш усетила напрегнатата атмосфера, домакинята се обърна с усмивка към манекенката:

— Как прекара последните четиринадесет дни в Дърбан?

— Имах много работа — отвърна отегчено Ванеса и завъртя замислено чашата в ръката си.

Ан Стейн я погледна изпитателно за миг, след което се обърна към Лаура:

— Ванеса е много търсен манекен — обясни тя. — Препуска из цялата страна, от едно място на друго.

— В Капщат ли живеете, Ванеса? — попита Лаура.

Тъмните очи на Ванеса блеснаха не особено дружелюбно:

— Да, когато не съм в Йоханесбург.

Лаура се вкопчи в тази тема.

— Сигурно е прекрасно да сновеш насам-натам? — тя се напрегна да продължи разговора. — Климатът в Йоханесбург е много приятен, а географското положение на Капщат — между планина и море — си има своите предимства.

— Трябва поне веднъж да направите обиколка край Хот Бей — обади се Ан Стейн — и след това…

Преди Лаура да успее да каже нещо, Конрад я прекъсна и се обърна към майка си:

— Днес минахме с Лаура по този път.

Лаура забеляза гневния поглед на Ванеса, с който сякаш искаше да го попита как е възможно да му хрумне унизителната идея да прави подобни обиколки с подчинените си. Конрад отвърна хладнокръвно на погледа й и дори я погледна предизвикателно. Ванеса реагира с отегчена усмивка и отново се разположи в креслото си. „Невероятно! — помисли си Лаура. — Един-единствен поглед да окаже такова въздействие на една жена!“ Това доказваше магнетичната сила, която излъчваше Конрад, и на която дори тя самата не можеше да устои.

По време на вечерята Лаура го наблюдаваше крадешком. Той изглеждаше невероятно добре, имаше безупречна фигура и беше толкова поразяваща личност, че бе съвсем естествено да завърти главата на всяка жена. Това, че освен всичко друго беше преуспяващ и авторитетен, го правеше още по-привлекателен.

Ванеса съвсем открито не сваляше очи от него и през цялото време бе нащрек, да не би да пропусне уговарянето на евентуална среща. Мъж като Конрад Стейн лесно можеше да се изплъзне на някого, дори този някой да е така привлекателен. Ванеса наистина беше олицетворение на красотата с черната си коса, хубавия тен и фина фигура. Тя също би могла да вземе ума на доста мъже, макар Лаура да смяташе, че Конрад Стейн е твърде умен, за да се впечатли от външността. Но ако все пак не желаеше нещо повече от една красива кукла, то Ванеса наистина си струваше. Всички биха се очаровали от външността й. Сигурно си имаше и други прелести. Но Лаура не вярваше да е омагьосала Конрад до такава степен, че да се ожени за нея. Защото нямаше съмнение, че са спали заедно.

Кафето пиха също в салона, където Йоханес бе запалил огън в камината. Лаура би предпочела да седи цял ден и да наблюдава огъня, който осветяваше високия таван и хвърляше златисти отблясъци върху месинга на полилея. Малко след като изпиха кафето, Ан Стейн се оттегли за сън. Лаура, която бе изморена от пътуването, също се изправи въпреки малко неискрената молба на Конрад да остане. Двамата с Ванеса сигурно имаха какво да си кажат насаме. А Лаура нямаше намерение да играе ролята на благоприлична дама.

III

На следната утрин Лаура се събуди доста рано. Облече дънки и една обикновена блуза и реши да проучи околността около къщата. „Очертава се прекрасен пролетен ден — помисли тя, — идеален за фотографиране на цветя“. Спря за момент, заслушана в гласовете на птиците, чиито песни огласяха сутрешния въздух. После нагази в росната трева и тръгна по един чакълест път, очертан от високи, хвърлящи сребристи отблясъци тополи. По-нататък пътят се раздели и Лаура съзря басейна между дърветата. До ушите й стигна шум от плясък на вода и тя се зачуди кой ли можеше да се къпе по това време на утрото. Изпълнена с любопитство се запъти натам.

С бавни и равномерни тласъци Конрад прорязваше водата. Тъкмо когато Лаура се показа от прикритието на дърветата, той стигна до отсрещния край и се обърна с лице към нея. Тя застана на ръба на басейна, наблюдавайки го как със силни движения пори водата и се приближава към нея. Когато съвсем я наближи, той се задържа за ръба и отърси водата от косата си.

— Как сте тази сутрин? — запита я той и я погледна изпитателно.

— Добре — отвърна спокойно Лаура. — Много ли е студена водата?

— Съвсем не е студена — отвърна той и със силно изтласкване скочи горе. Тръгна към един от близкостоящите градински столове, взе си кърпа и подсуши главата и раменете си. После облече една хавлия на бели и червени райета и посочи съседния стол.

— Седнете все пак! Сара не приготвя закуска преди осем.

Лаура се поколеба за миг, но накрая седна.

— Надявам се, че басейнът не се вижда от спалнята на Ванеса.

Конрад се усмихна.

— Така е. Всъщност не е нужно да се тревожите, тя сигурно още спи. Защо сте станала толкова рано?

— Легнах си твърде рано.

— Нямаше нужда да изчезвате така бързо.

— Мислех, че ще ви бъде по-приятно, ако ви оставя сами — отвърна спокойно тя. — Все пак Ванеса е отсъствала две седмици.

— Професията й изисква често да пътува — рече Конрад, като я наблюдаваше изпод полупритворените си клепачи. — Впрочем това би била добра професия и за вас.

— Никога! Далеч по-добре се чувствам зад камерата! — запротестира Лаура.

— И все пак трябва да сте наясно с лицето и фигурата си. В Йоханесбург се търсят добри манекенки. Бихте могла да си прокарате път в тази област.

— Благодаря за комплимента, но представянето на модни дрехи наистина не е за мен.

— Тук вече ви вярвам. Не бихте понесла да ви наблюдават като сексуален обект.

По лицето на Лаура се плъзна тънка усмивка.

— Вие явно вече сте ме причислил към определена категория, нали?

Конрад сви вежди.

— Да речем в категорията „върли защитнички на женската еманципация“, какво ще кажете? Предполагам, че ужасно много държите на независимостта. Какво мисли по въпроса Стивън?

Лаура сви рамене.

— Вече се научи да се съобразява със свободата ми.

— Боя се, че няма друг избор. Ще се омъжите ли за него?

— Защо отново ме питате за личния ми живот? — тросна му се тя.

— Вероятно защото се интересувам от вас — отвърна Конрад така равнодушно, че Лаура изобщо не прие отговора му. — Вие надминавате по разум всички жени, които съм познавал досега.

— А те са цяла дузина — добави Лаура предизвикателно.

— Естествено — призна той и в очите му отново блесна онзи израз, който толкова я объркваше.

Тя отбягна погледа му и се направи, че наблюдава басейна. Повя лек бриз и накъдри повърхността на водата.

— Успяхте ли да успокоите Ванеса? — попита иронично Лаура.

— Дипломатическите ми умения са големи — успокои я той със задоволство.

Тя се извърна към него.

— Не се и съмнявам. Надявам се да сте я убедил, че вероятността между нас да има нещо е направо нищожна.

По устните му заигра усмивка.

— Мислите ли?

— Убедена съм в това — потвърди Лаура.

— Е, може би имате право — призна Конрад. — Не си падам особено по свръх самостоятелни жени. Освен това сте и твърде млада.

— Ванеса не е кой знае колко по-възрастна от мен — подхвърли Лаура.

— Вярно, но с нея се познаваме отдавна. Пък и тя не иска непременно романтика.

— Но бдителността й издава доста определени претенции.

— Признавам, че й е присъщо чувството за собственост. И все пак Ванеса е наясно с границите.

— И какви са те? — попита Лаура, преди да успее да задържи въпроса си.

Конрад я погледна изпитателно.

— Това ще трябва сама да узнаете.

Лаура се задоволи с това да съзерцава красивата градина. Чувстваше, че той продължава да я гледа. Искаше й се да му каже, че ни най-малко не я впечатлява. Но това просто не отговаряше на истината. В негово присъствие усещаше някаква особена тръпка. Само да я погледнеше и вече не беше тя. Конрад Стейн напълно осъзнаваше, магнетичната си сила.

Изглежда миналата вечер достатъчно убедително бе успокоил Ванеса, която по време на закуска бе забележително учтива с Лаура. По-късно манекенката придружи двамата до Капщат. Когато стигнаха до „Адърли Стрийт“, където бе фризьорът й, тя им махна весело с ръка за сбогом.

Конрад и Лаура продължиха до бюрото, където той имаше делова среща. На паркинга даде на Лаура ключа от червена миникола и отдели доста време да й покаже на картата най-удобния път до Дарлинг, тъй като тя се страхуваше да не сбърка пътя. Предпочиташе някой да я придружава, но Ванеса трябваше непременно да фризира косата си, а Ан Стейн очакваше гости. Скоро Лаура забеляза, че напразно се притеснява, тъй като по пътя имаше достатъчно табели. Нито веднъж не й се наложи да търси помощта на картата, която Конрад й бе дал.

След кратък обяд в Дарлинг навлезе в защитената зона. Прекара няколко часа в снимане на цветя, след което се отправи към брега. Пясъчните дюни навред бяха осеяни с оранжеви звездообразни цветя. Срещаха се и мънички благоуханни лилии в нежно синьо и червена ерика. Лаура откри бели нарциси, чието море от ухание и багри заливаше една обширна площ на фона на внушителните склонове на планината. „Природата е неописуемо красива“ — си мислеше Лаура на връщане през късния следобед. Познаваше великолепието на пролетта в английския парк, но едва ли имаше нещо, което да се сравни с цветята на нос Добра Надежда. Успя да направи няколко хубави снимки. Времето беше прекрасно, а растенията така бяха разцъфнали, че откриваха докрай цветовете си на слънцето.

Ако Конрад Стейн очакваше добри професионални резултати, то щеше да ги има. В това Лаура ни най-малко не се съмняваше.

Когато пристигна в „Севън Оукс“, на паркинга бе спряло червено волво. Или приятелите на Ана Стейн все още бяха тук, или Майкъл ван дер Мърв бе дошъл. Лаура паркира миниколата, взе фото принадлежностите си от седалката и влезе в къщата през страничния вход, за да не срещне никого. Прекоси залата и бързо изчезна в стаята си. След напрегнатия ден щеше да я зарадва една продължителна баня.

Вятърът надуваше сребристосините завеси в спалнята й. Те се развяваха в стаята, а едното крило на прозореца насмалко щеше да свали будилника й, подарък от Стивън. Явно Сара бе любителка на свежия въздух, защото постоянно отваряше прозорците. Лаура взе будилника и го постави върху раклата. После се върна до прозореца да го затвори. Но звукът от мъжки гласове я накара да го задържи. Предпазливо надникна надолу към терасата. В обсега на погледа й попаднаха Конрад и още един мъж, които седяха под прозореца й и гледаха към басейна. „Това трябва да е Майкъл Ван дер Мърв“ — помисли си Лаура и тъкмо щеше да затвори, когато едрият рус мъж се обърна към Конрад Стейн с думите:

— Кой е фотографът, когото си ангажирал?

Гласът му се чуваше добре в свежия прозрачен въздух. Лаура не разбра отговора на Конрад, защото беше с гръб към нея, но реакцията на другия бе достатъчно красноречива.

— Жена? Това пък защо?

И макар да не беше коректно да се подслушва, любопитството й надделя над съвестта.

Конрад се завъртя към приятеля си. Беше пъхнал ръце дълбоко в джобовете си и Лаура го чу да казва:

— Тя е добра приятелка на Стивън Хънтър, сина на Джулиън Хънтър.

Майкъл кимна с разбиране.

— Е, как е?

Но преди Конрад да отговори, към тях се присъедини Ванеса. Дългата обсипана с шарени цветя памучна рокля й придаваше елегантност и студенина. Лъскавата си черна коса бе прибрала на кок.

Лаура остана неподвижна за миг, докато тримата седнаха на една маса в долния край на терасата. После безшумно затвори прозореца. Отпусна се в един покрит с брокат фотьойл и събу обувките си. „Трябваше да се сетя — мислеше си гневно тя. — Конрад се преструва, че не познава Стивън! А така пресметливо е обмислил всичко!“ При тези обстоятелства работата изведнъж й стана безинтересна.

„Нека си потърси друг, който да фотографира проклетите му пролетни цветя!“ — реши хладно Лаура. Приготви си гореща вана, но това не я освежи. Беше съкрушена. Колко беше умувала защо Конрад я назначи. Защото я харесва? Как можа дотам да оглупее, че да си въобрази подобно нещо!

Лаура се наведе и дръпна гневно тапата от ваната. „Как може да съм толкова наивна?! Иде ми да си зашлевя плесница!“

Тъкмо се канеше да си извади рокля за вечеря, когато долови стъпки по коридора. После на вратата й се почука. Бързо навлече сутрешната си роба и отвори. Пред нея стоеше нагласена, обвита в облак парфюм, Ванеса, която я изгледа от глава до пети:

— Привет! Значи сте се върнала!

— Да — промърмори Лаура, докато Ванеса с ленива походка влезе в стаята.

— Конрад ме помоли да ви видя. Трябва да ви помоля да дойдете при нас на терасата.

Ванеса я дари с любезна усмивка и се отпусна на един фотьойл, сякаш се канеше за дълъг разговор.

— Тъкмо се обличах — каза Лаура.

Ванеса сви равнодушно рамене.

— Не се притеснявайте от мен! Направихте ли някоя и друга хубава снимка?

— Да, денят беше идеален за фотографиране — отвърна Лаура късо и се отправи към гардероба. Извади памучна рокля на сини и бели райета, свали робата и облече роклята.

— Някакви грижи ли имате? — попита изведнъж Ванеса.

Лаура, която тъкмо закопчаваше ципа, задържа движението си и погледна към посетителката си.

— Не. Откъде ви хрумна?

— Мислех… Сякаш не сте тук духом — загрижено каза Ванеса. Сигурно ви липсва вашият приятел, който е трябвало да остане в Йоханесбург?

Лаура не отговори. Обу чифт високи сандали и тръгна към банята да нагласи косата и лицето си.

— Имате приятел, нали? — продължи Ванеса темата. Тя се появи на вратата на банята и се облегна.

На Лаура й стана ясно, че Ванеса, която вчера вечерта не знаеше нищо за Стивън, междувременно се беше информирала добре.

— Да, имам приятел — потвърди спокойно, при което нанесе кафяв молив върху клепачите си. — Но това го знаете отдавна — добави иронично тя.

Ванеса не успя да скрие руменината, която се разля по лицето й.

— Хм. Да, Конрад спомена някакъв Стивън Хънтър, ако не се лъжа — каза колебливо тя. — Ще се омъжите ли за него?

— Може би.

Лаура приключи с грима и нареди многобройните си козметични принадлежности в малка кесийка. Явно Ванеса продължаваше да я смята за съперница, въпреки дипломатическите умения на Конрад. И все пак Лаура нямаше настроение да разсейва подозренията й. Помъчи се да се усмихне и каза:

— Слизаме ли?

Когато се появиха на терасата, Конрад се надигна от стола си, елегантен както винаги. Беше с тъмнокафяв панталон и кремава копринена риза. Кехлибарените му очи се плъзнаха по тялото й.

— Чух ви преди малко, когато се върнахте. Добре ли се справихте — попита той и се усмихна.

— Да, благодаря! — отвърна малко остро тя и се обърна към придружителя му, който също беше станал и я наблюдаваше. „Симпатичен мъж е този ван дер Мърв“, каза си Лаура, докато Конрад ги запознаваше. Веселите му сини очи и широка усмивка му придаваха порядъчен и доверчив вид.

— Радвам се да се запозная с вас, Лаура — каза той и Лаура веднага го хареса. — Трябва да си призная, че съм изненадан от решението на Конрад. А сега ми кажете какво желаете за пиене. Ще ви донеса каквото поискате.

Лаура го помоли за едно мартини и Майкъл ван дер Мърв веднага тръгна да го приготви. Тя седна на стола, който Конрад й подаде. Погледите им се срещнаха. Лаура се ядоса, че това я накара да се изчерви.

— Имаше ли нужда от описанието ми на пътя? — попита я той.

— Да, голяма. Надявам се, че ще останете доволен от снимките ми!

Конрад присви очи за миг.

— Ще видим — каза равнодушно. — Напрегнато ли беше пътуването! Май не се чувствате много добре. Изглеждате някак си нервна и…

— Мисля, че на нашата малка Лаура й липсва приятелят й от Йоханесбург — намеси се Ванеса, хвърляйки на Конрад лъчезарна усмивка.

Погледът му пробяга замислено по Лаура. При тази нетактична забележка изглежда не намери подходящ отговор. Лаура също не реагира. Нека Конрад си мисли, каквото си иска. Това въобще не я интересува!

— Лаура ми разказа, че в скоро време възнамерява да се омъжи — продължи Ванеса със заядлив тон.

Майкъл, който току-що се бе появил с питието на Лаура, я погледна със съжаление.

— Сигурно не е предполагала, че днес ще се запознае с мен — заяви шеговито той. — Иначе щеше още веднъж да обмисли сериозно този въпрос.

— Не го слушайте — предупреди Ванеса, като си даваше вид, че е загрижена за доброто на Лаура. — Отдавна е женен и вкъщи го чакат цял куп деца.

Майкъл й хвърли гневен поглед:

— Типично за Ванеса! Както обикновено ми убиваш настроението! — после се обърна към Лаура с намигване: — Случайно да предпочитате женени мъже?

Лаура се разсмя:

— Стигат ми и проблемите с ергените.

Майкъл се усмихна:

— Освен че сте красива, умеете и да отвръщате на удара. Признайте кой е щастливецът, когото сте избрали?

Лаура се поколеба за миг, после отговори, поглеждайки предизвикателно Конрад Стейн:

— Стивън Хънтър — синът на Джулиън Хънтър.

Веднага забеляза, че Конрад разбра погледа й. По лицето му се плъзна такава цинична усмивка, че й бе нужно усилие, за да запази самообладание. Този мъж винаги имаше предимство пред нея. От гняв ръцете й се свиха в юмруци.

Майкъл усети, че е навлязъл в забранена зона, и се помъчи да смени темата.

— Къде е Ан тази вечер, Конрад? — попита той.

— Излезе на вечеря с полковника.

— Този мъж наистина има търпение — каза Майкъл и отново се обърна към Лаура. — Ан и той се обичали още като деца. През войната Ан се омъжила за бащата на Конрад. Полковникът останал през всичките тези години ерген и откак Дарк Стейн е мъртъв, отново е на разположение на Ан.

— Това се казва истинска любов — каза Конрад вяло, сякаш това изобщо да не го интересуваше. — Ще е добре, ако се омъжи за него. Тук, тя е твърде самотна.

— Знаеш, че няма да го направи, скъпи! — обади се Ванеса, като си играеше с тънкото столче на чашата си. — Не и преди да се ожениш и да се пренесеш тук.

— Права си — съгласи се Конрад, който я наблюдаваше над ръба на чашата си. — Мисля, че ще трябва да свикна постепенно с тази мисъл.

Ванеса издържа погледа му със самодоволна усмивка. Имаше вид на преситена котка.

„Ще бъдат очарователна двойка, — помисли си подигравателно Лаура. — Изглеждат фантастично — той, умен и с широк кръгозор, тя пък — невъобразимо ограничена.“

Изведнъж й домъчня за приятелите й в Йоханесбург. После си спомни онова, което случайно бе стигнало до ушите й. То силно бе засегнало гордостта й и бе събудило упорития й нрав. По-скоро би се отказала от тази работа, отколкото да живее с мисълта, че я дължи единствено на доброто професионално партньорство между бащата на Стивън и Конрад Стейн.

— Бих искала по-късно да поговоря с вас, ако имате време? — каза тя и погледна Конрад.

— Разбира се — съгласи се той. — Какво ще кажете за след вечерята? Ще ви чакам в стаята си.

— Съгласна съм — отвърна студено Лаура.

Никой не забеляза нейната безучастност към разговора на масата. Все пак на няколко пъти Конрад я погледна замислено. Майкъл забавляваше всички с весели анекдоти от последното си пътуване и така не се стигна до неприятни паузи. Огромният рус Майкъл беше истински бохем, който нищо не вземаше на сериозно, и при всеки удобен момент флиртуваше с Лаура. Макар че току-що се бяха запознали, тя имаше чувството, че може напълно да му се довери, за разлика от Конрад Стейн.

Ванеса играеше ролята на домакиня с очебийно задоволство; явно често бе репетирала. Тя поделяше с много чар вниманието си между двамата мъже, макар Майкъл да не реагираше на кокетните й преструвки.

След вечерята, както обикновено, пиха кафе в салона. Ванеса им представи кратко модно шоу и не искаше да пусне Конрад, когато той и Лаура се надигнаха от масата.

— Не се бави, съкровище! — изгука прелъстително тя и го погледна укорително с големите си очи.

— Зависи какво има да ми казва Лаура — отвърна иронично той.

Погледите на Ванеса не трогнаха Лаура, когато двамата с Конрад напускаха салона.

Стаята му се намираше в южната страна на къщата. По стените бяха наредени етажерки с книги, които стигаха до пода. Върху скъпия син килим имаше хубаво старо писалище и няколко удобни, тапицирани с кадифе фотьойли.

Конрад предложи на Лаура да седне в едно от креслата и се разположи зад бюрото си.

— Е — поде той, — какво мога да сторя за вас?

Тя отвърна спокойно на студения му поглед.

— Бих искала да ви помоля да ме освободите от задълженията ми!

Устните му се разтвориха подигравателно.

— Така ли? А мога ли да попитам защо?

— Мотивите ви за моето назначаване са оскърбителни за мен — отвърна остро тя.

Конрад я гледаше смаяно.

— Какво съм направил?

— Можехте спокойно да ми кажете, че сте ме назначил само защото познавам Джулиън Хънтър — заяви възмутено тя.

Гневът й явно го забавляваше.

— Мислех, че отдавна ви е известно. Чак сега ли ви хрумна?

— Смятах, че не знаете, че Джулиън Хънтър е баща на Стивън; не и преди да ви кажа — отвърна смутено Лаура. — Накарахте ме да остана с друго впечатление.

— Нима съм го сторил? Какво лекомислие от моя страна! Питам се само как сте узнали затова. Англичаните нямат навика да подслушват.

Лаура не издържа и скочи.

— Вървете по дяволите, Конрад Стейн! — кресна му тя. После се обърна и тръгна към вратата, но Конрад й препречи пътя и сграбчи ръката й.

— Да не искате да ви моля за извинение? — попита той, а гласът му звучеше заплашително спокойно. Пръстите му се вкопчиха безмилостно в ръцете й. Изглежда инцидентът вече не го забавляваше. Кехлибарените му очи заблестяха някак странно.

Страх обзе Лаура. Нервно отклони поглед и направи опит да се освободи от ръцете му. Но Конрад я притегли още по-силно към себе си и това само усложни положението.

— Пуснете ме! — извика гневно Лаура и го погледна в упор.

Конрад се засмя едва чуто.

— Настъпва моментът, в който ще ти бъде изнесен урок, Лаура, като наказание за твърдоглавието!

В следващия момент устните му се впиха в нейните в страстна целувка. Лаура направи последен отчаян опит да извърне главата си и да се избави от това ужасно оскърбление, но Конрад не я пусна. Притисна я още по-здраво и отново я целуна. Тя затвори очи, учудена от реакцията си. Изпитваше към него ненавист, но въпреки това не можеше да му се противопостави. Дори сама не знаеше какво става с нея. Сякаш изведнъж бе останала без капчица воля. Целувките, с които я обсипваше Конрад, я направиха съвсем безпомощна и събудиха в нея чувства, срещу които никак не искаше да се съпротивлява.

Най-сетне той освободи устните й, но продължи да държи главата й, като така я принуди да го погледне в очите.

— Питах се какво би станало, ако ви целуна? — каза тихо Конрад, а погледът му бе изпълнен с нежност.

Лаура потрепери.

— Е? — отвърна жлъчно тя. — Успяхте ли да задоволите любопитството си?

Но когато устните му се разтеглиха в усмивка, иронията в гласа й веднага се изпари.

— Явно не сте бездарна — отвърна проточено той и се наслади на въздействието, което оказаха думите му върху нея. За миг поотпусна хватката си и Лаура използва възможността да извърне глава. Замахна да го удари за нанесената обида. С едно бързо движение Конрад сграбчи ръката й и я изви зад гърба й, при което тя изстена от болка.

— Помислете още веднъж, преди да опитате втори път! — предупреди я той и в гласа му изведнъж прозвуча гняв.

После я пусна и я блъсна във фотьойла й. Погледна я сурово.

— Стойте мирно! Искам да говоря с вас! — отсече повелително той.

Лаура не помръдна. Седеше със свити устни, докато Конрад отново седна зад бюрото си. Искаше й се да скочи и да избяга, но беше като парализирана.

— За бога, Лаура — поде горчиво той, като се наведе напред. — Не вземайте нещата толкова навътре! По каквато и причина да съм ви дал този пост, вие го приехте. Само това е от значение за мен. Ако това ще ви успокои, нека ви кажа, че щях да ви назнача без колебание, ако не беше тази неприятна история с Уенди.

— Наистина ли? — прекъсна го рязко тя. — Дори преди да бяхте видели Стивън във вестибюла?

— Изобщо не предполагах, че това е Стивън Хънтър — отвърна спокойно той.

— А кога научихте?

— Джулиън Хънтър ми се обади. Беше узнал от Стивън за резултата от разговора ни и ви препоръча. В крайна сметка не ми се искаше да разгневя един от най-добрите си бизнес партньори. При това Джулиън ми е личен приятел и аз безрезервно му вярвам.

— Разбирам — промърмори Лаура. Загледа се през прозореца, от който се откриваше изглед към реката, без да вижда нищо. Стивън се бе научил да уважава нейната самостоятелност, но баща му явно малко се интересуваше от това. Джулиън Хънтър й харесваше и не биваше да му се сърди. И все пак той я въвлече в тази неприятна ситуация. Беше затрупала Конрад с упреци и сега трябваше да понесе последствията.

— Успях ли да снема вината от себе си? — поинтересува се той.

Лаура се обърна към него и вдигна равнодушно рамене.

— Трябваше да ми кажете по-рано.

— И да злоупотребя с доверието на Джулиън Хънтър?

Тя направи леко движение с ръка.

— Окей, извинявам се.

— Знам, че не го мислите искрено — каза сериозно той. Беше се облегнал на стола си и не я изпускаше от очи. — Но предполагам, че искате да продължите да работите за мен?

— Дотогава, докато не ви стане навик да се нахвърляте върху мен.

— А как да подходя към една такава прелестна малка вещица? — подигравателно попита той. — Питам се как ли се справя с вас Стивън? Просто не мога да си го представя.

— Сигурно сте свикнал с жени, които ближат ръцете ви — рече презрително Лаура.

— Това улеснява нещата — усмихна се Конрад.

— Но и отегчава! — допълни тя.

Той се засмя тихо.

— Нима възнамерявате да направите живота ми забавен?

— Не обичам подобни игри!

— Не? Жалко, във всеки случай идеята беше добра. Оставям ви на Стивън. Вие несъмнено сте толкова влюбена в него, че не можете да погледнете друг мъж!

Лаура издържа изпитателния му поглед и си пожела да е прав. Тогава мъж като Конрад не би успял да я нарани. Познаваше го едва от два дена, докато със Стивън бяха близки от цяла вечност. Но с Конрад всичко беше по-различно. За пръв път й се случваше само близостта на един мъж да я обърка така. Рядко се бе чувствала толкова безпомощна. Луташе се между гнева и симпатията, омразата и любовта. Не, не и любов! Не, още веднъж не!

IV

Ванеса оглеждаше с нескрито отегчение обкръжението си. Кратките слова отдавна бяха свършили, а Конрад не идваше, откакто бе изчезнал преди повече от час. Освен това онези господа, които на банкета при откриването на хотела се трупаха като рояк около нея, сега не и обръщаха особено внимание. Беше облечена в тясна дълга рокля от бяла коприна, която хвърляше седефени отблясъци. Заобиколеното й от лъскави черни къдрици лице беше изкусно гримирано. Много от гостите познаха в нея Ванеса Харгрюс, прочутата манекенка, други я гледаха с любопитство. Без съмнение тя беше красавицата на вечерта.

Оркестърът свиреше музика от 60-те години, но Ванеса нямаше настроение да отиде на претъпкания дансинг. Седеше във фотьойла, държейки цигара с тънките си пръсти, и отхвърляше всички покани за танц с измъчена усмивка. Леко замъгленият й поглед се рееше из пълното помещение, търсейки един-единствен мъж.

Лаура, която си почиваше след няколкото танца, видя Конрад да си пробива път към масата им. И тъй като беше известна личност, доста глави се извръщаха към него, особено тези на жените. Тъмният му, вечерен костюм подчертаваше мъжкото му излъчване.

„Видът му е по-привлекателен, отколкото би могло да се позволи на един мъж!“ — помисли си Лаура в прилив на гордост. Без да иска срещна погледа му. Конрад я удостои с бегла усмивка, при което тя бързо извърна глава; не искаше да бъде сред жените, чиито погледи го следваха с възхищение.

Конрад пристъпи към масата.

— Съжалявам, че се забавих толкова дълго! — извини се учтиво той.

Ванеса се престори на обидена и се нацупи:

— Трябваше да ни кажеш по-рано, че възнамеряваш да прекараш половината от вечерта в делови разговори!

— Затова всъщност съм тук — отвърна спокойно Конрад, усмихна й се студено и сложи ръка на рамото й. — Мислех, че ще се погрижиш за дамите, Майкъл — обърна се към своя приятел.

— Бяха заобиколени от обожатели — отвърна шеговито Майкъл. — Едва успяваха да се отърват от тях.

— Танците отстъпих на Лаура — подхвърли отегчено Ванеса, поглеждайки снизходително към нея. Сега, след като Конрад се бе върнал, манекенката изглеждаше доволна и лъчезарна.

— Лаура току-що седна — обади се Майкъл. — Нищо чудно…

Ванеса изгуби леденото си хладнокръвие и хвърли жаден поглед към Конрад.

— Тази вечер ти май не успя да се раздвижиш! — подметна подигравателно тя по посока на Майкъл.

— Тогава при следващия танц двамата ще трябва да наваксате! — отбеляза Конрад и посочи подканващо към дансинга. — Лаура сигурно ще събере сили за още един танц, този път с мен.

Лаура поклати глава.

— Изморена съм — извини се тя, при което се почувства изключително неловко. — Няма ли да предпочетете Ванеса?

Помътнелият му поглед я обърка.

— Помолих ви — отвърна кратко той, без да го е грижа за оправданието й.

Лаура искаше да подчертае, че отказва, защото наистина е изморена, а не заради Ванеса, която вече я наблюдаваше с неприязън. Но Конрад стана, без да продума, и й подаде ръка, при което не й остана нищо друго, освен да го последва. Дори краката й упорстваха и не искаха да се нагодят към ритъма на стъпките му. Постепенно обаче бе обзета от необяснимо чувство на гордост. Та той предпочете да танцува с нея, а не с Ванеса! Мъж като Конрад Стейн можеше да си позволи да се поддава на настроенията си.

— Ванеса чака цялата вечер, за да танцува с вас — укори го тя, когато ръцете му я стиснаха по-здраво. Стойката им би била подходяща за валс, но не и за бързия ритъм на музиката, която току-що засвириха.

— Но аз исках да танцувам с вас — отвърна той и я погледна с усмивка.

Лаура се извърна. Конрад Стейн беше от типа мъже, с които не можеше да се справи. Това, че я желае, беше очевидно, но тя знаеше, че не може да му се довери. Беше твърде самоуверен и убеден в собствената си недостъпност. И въпреки това Лаура усещаше, че губи сили да се съпротивлява срещу магнетизма му. Достатъчно бе само да я докосне и с нея започваха да стават невероятни неща. Сега, когато Конрад я държеше в обятията си, Лаура не беше сигурна дали успява да изглежда спокойна и равнодушна. Естествено, Конрад беше изключителен танцьор, което биеше на очи дори на такъв малък и препълнен дансинг. Сега Лаура без затруднение следваше такта, който той й подаваше, макар все още да беше малко скована.

— Какво става? — попита я Конрад.

Долавяйки подигравателната нотка в гласа му, тя направи недоволна физиономия.

— Че какво трябва да стане? — тросна се Лаура.

— Стоите така, сякаш сте глътнала бастун. Нямам намерение да ви изям, ако се опасявате от това.

— Изобщо не ме е страх. Мислех за Ванеса.

— Вече ви казах, че знае отлично правилата на играта.

— Но тя е нещастна!

— И аз ли съм виновен? — изглежда разговорът го отегчаваше.

— Никога не съм предполагала, че можете да бъдете така жесток! — каза Лаура с упрек в гласа.

— Не мислите ли, че малко избързвате с присъдата, уважаема госпожице? — попита сухо той и я притегли по-близо до себе си, при което очите й му хвърлиха ням протест.

— Винаги ли правите това, което искате?

— В повечето случаи — отвърна късо Конрад, хвърляйки й поглед, от който Лаура се изчерви. Всяка частица от него издаваше такава чувственост, която я накара да потрепери.

— Впрочем това съвсем не ме интересува — едва промълви тя.

Гласът й прозвуча малко по-предизвикателно от обикновено, но Лаура с радост видя как Конрад стисна устни.

— Мога да отхвърля упреците ви — поде търпеливо той, — не съм молил Ванеса да ни придружава тази вечер. Решила е да се самопокани — после замълча и усмивка оживи лицето му. — Вярвам, че нито за миг не ни изпуска от очи.

— И, разбира се, вие използвате всички средства да подклаждате яда й? — отвърна Лаура с необичаен за нея сарказъм.

— Наистина трябва да си държите острия език зад зъбите! — тросна й се Конрад. — Не ви отива!

Лаура сви равнодушно рамене.

— Страхувам се, че провокирате проявата на най-лошите ми черти.

— Тази вечер просто ме обсипвате с комплименти. Нима няма поне едно нещо, което да харесвате в мен?

Усмивка заигра по устните й.

— Сигурно има нещо, но още не съм го открила.

— Тогава напрегнете се малко! Сега вече не сте така стегната — отвърна той и се усмихна.

Двамата млъкнаха за момент и Лаура усети как погледът му се плъзна изпитателно по тялото й, след което отново се спря върху лицето й.

— Роклята ви ми харесва! — каза Конрад. — Червеният цвят е най-подходящият за вас!

— Стивън ме харесва най-много в червени дрехи — отвърна нахакано Лаура, за да спре ласкателствата му.

Но Конрад само я погледна с насмешка и се разсмя.

— Явно между Стивън и мен има нещо много общо в предпочитанията към цветовете и към жените… Впрочем имате ли някакви вести от него?

— Не. Аз…

— Не се притеснявайте, сигурно страшно му липсвате! — Конрад я придърпа малко наляво, за да заобиколят една друга двойка. — Предполагам, че не е бил възхитен от решението ви да приемете това пътуване?

— Не мога да му помогна — отвърна късо тя, като за момент забрави да се пази от капаните му.

— Не можехте ли да си потърсите друга работа?

Вече съжаляваше за предишната си необмислена фраза.

— Не исках! — отсече грубо тя.

В кехлибарените му очи отново проблесна насмешка.

— И какво излиза? Че не можете да решите дали искате да се омъжите за него, или не?

— Изводите ви са крайно прибързани. Ние сме просто приятели.

— Но аз чух друго нещо.

— От Ванеса ли?

— Не, от Джулиън Хънтър.

— Стивън иска да се ожени за мен — отвърна Лаура. Тя зърна Ванеса и Майкъл, които също бяха дошли на дансинга.

— Сега разбирам, но защо държите бедното момче в неведение? — попита Конрад.

Лаура го погледна ядосано:

— Стивън наистина много ми харесва. Не може и дума да става за неведение.

Конрад вдигна вежди.

— Не сте длъжна да ме убеждавате в това. Не си изяснихме обаче защо приехте този пост?

— С удоволствие щях да откажа — излъга тя и видя присмехулната усмивка, която се разля по лицето му.

— Представяте ли си само какво щяхте да пропуснете!?

Лаура схвана смисъла на тази забележка и избухна в смутен смях.

— Не бива да си въобразявате чак толкова!

Конрад се изсмя силно, което го направи още по-привлекателен; Лаура чак затаи дъх.

— Не можете да противостоите на чара ми! — заяви спокойно той. — Това е съвсем естествено.

— Не е вярно и вие го знаете! — възрази разпалено тя.

— Не е ли? — ръката му се плъзна нагоре по гърба и стигна до врата й. Застави я да го погледне в очите. — Мисля, че е точно обратното. Но вие трябва сама да решите.

Лаура го погледна като замаяна. Всяко мускулче по тялото й вибрираше, съзнавайки по ужасен начин неговото излъчване.

— Мисля, че съм достатъчно горда и независима! — отвърна тя. Опита се да сговори спокойно и леко, но не успя.

— Та аз още не съм ви целунал! — каза той с чувствена нотка в гласа. Зарови пръсти в русата й коса и погледна устните й. За миг Лаура се изплаши да не я целуне пак. Гореща тръпка премина по тялото й.

— Недейте! — помоли.

Конрад й намигна едва забележимо, след което плъзна погледа си по дансинга.

— Ванеса и Майкъл се приближават — каза той така, сякаш нищо не бе станало.

— Тази вечер Ванеса изглежда прекрасно! — подхвърли Лаура и се опита да премине към нормален разговор. — Трябва да се ожените за нея, тя е добра партия!

Конрад се засмя тихо и смехът му накара сърцето й да забие лудо.

— Може да имате право! Ванеса е не само много красива, а и умее да се държи добре на сцената.

— Че какво повече искате? — продължи Лаура, без да обръща внимание на доволния му поглед. Вместо това отправи към Ванеса най-милата усмивка, която й се удаде, когато манекенката се приближи до тях, вниманието й изцяло се насочи към Конрад.

— Нали нямаш нищо против? — попита с нескрита агресивна нотка в гласа и повелително хвана ръката му.

Конрад се взря в красивото и лице.

— Как бих могъл? — отвърна неясно той. — И бездруго танцът е към края си.

Ванеса сви рамене и погледна към Лаура с нескрита неприязън:

— И вие не възразявате, нали, скъпа Лаура? — измърка сладко.

— Ни най-малко.

Лаура трябваше да се напрегне, за да не имитира тона на гласа й. Хвърляйки последен поглед към Конрад, тя се освободи от обятията му и се обърна към Майкъл.

— Съжалявам, че ви прекъснахме! — каза шеговито той, докато се движеха в такт с музиката. — Но нашата мила Ванеса се изправи на нокти, след като заминахте с Конрад! Още една секунда и щеше да ви разкъса на парчета.

— Винаги ли сте така прям? — попита го Лаура, като се опита да придаде на нещата шеговит вид.

Майкъл я погледна сериозно:

— Не се шегувам. Ванеса се държи така, когато защитава правата си. Ако прекрачите границата, не ви гарантирам нищо!

— Вече започнах да треперя — отвърна Лаура смеейки се и погледна сините му очи. — Нима искате да кажете, че Ванеса ме смята за съперница?

— Вероятно, щом Конрад ви държи така в обятията си.

Лаура сви рамене и се помъчи да не се изчерви.

— Наистина ли го познавате толкова добре?

— Да. Вие обаче ме учудвате.

— Мога и сама да се пазя — увери го тя.

— Но за мъже от типа на Конрад Стейн сте доста уязвима — продължи замислено Майкъл и я погледна сериозно. — Конрад е изключителен мъж. Момиченца като вас той изяжда още на закуска.

— За малко да се изплаша — отвърна Лаура. Искаше й се да поддържа лекия игрив тон.

Майкъл поклати недоволно глава.

— Както виждам, май няма да получа никаква благодарност, задето се мъча да предпазя невинността ви.

Лаура му се усмихна.

— Благодаря ви, Майкъл, за вашата загриженост! Но тя е напълно ненужна. Конрад не възнамерява ли да се ожени за Ванеса?

— Възможно е. Поне така предполагам. В неговото положение една жена би му била от голяма полза, а Ванеса притежава всички необходими качества. Сигурно и тя си мисли, че Конрад се е хванал здраво на въдицата й. Ако настоятелността винаги води към успех, то тя е на добър път.

— Желая й късмет! — отвърна безучастно Лаура, докато погледът й шареше по дансинга.

Ванеса и Конрад бяха елегантна двойка. Манекенката му говореше, а той я гледаше усмихнат. Лаура усети някакво особено, озадачаващо чувство, което болезнено й бодна сърцето. Значи той ще се ожени за Ванеса! Защо изобщо мислеше за това? Трябваше да признае, че се чувства привлечена от Конрад, може би дори влюбена… И все пак трябваше да го приеме такъв, какъвто го виждаше — заможен и преуспяващ собственик на списание, излъчване, на което малко жени можеха да устоят; мъж, който владееше всички трикове на изкуството да прелъстява и лесно ги прилагаше, за да получи онова, което желаеше.

Майкъл беше на мнение, че Лаура не може да се сравнява с Конрад — истина, която от самото начало й бе ясна. Винаги бе мислила, че добре контролира чувствата си, що се отнася до мъжете. Сега стоеше тук, гледаше Конрад Стейн и се чувстваше съвсем безпомощна!

„Никога не трябваше да приемам тази работа! По-добре щеше да е, ако си бях останала в Йоханесбург“ — помисли си тя. Стивън се превръщаше в проблем. И ако скоро не дойдеше на себе си, щеше да си навлече, сама още по-големи неприятности.

Сигурно бе лош късмет, че на следващата сутрин Лаура слезе късно за закуска. Мъжете бяха отпътували за града, Ан Стейн работеше в градината.

Ванеса седеше сама на масата, отпиваше от кафето си и наблюдаваше през прозореца майката на Конрад, която се занимаваше с цветните лехи. Манекенката хвърли на Лаура поглед, пълен с неприязън, което накара последната да въздъхне скрито. Един сблъсък с Ванеса бе последното нещо, което желаеше. „Това е наказанието, задето спах толкова дълго!“ — с разкаяние помисли тя и си наля кафе.

Сутрешното небе бе покрито с облаци, така че за фотографиране на открито и дума не можеше да става.

— Изглежда, че времето ще бъде лошо — поде Лаура неутрален разговор и седна на масата срещу Ванеса. — Дано утре се изясни за регатата.

Тъмните очи на Ванеса я погледнаха презрително и когато Лаура започна да се чувства неловко от този поглед, Сара отвори вратата откъм кухнята и влезе в стаята.

— Добро утро, мис Лаура! — поздрави тя с широка усмивка и си избърса ръцете в престилката, запасана около широките й хълбоци. — Какви желаете да бъдат яйцата ви тази сутрин, полурохки ли?

— Не съм гладна — отвърна Лаура. — Една филийка ще ми бъде достатъчна.

Сара поклати глава и посегна към машинката за рязане на хляб.

— Едно врабче яде повече от вас, мис Лаура — каза съчувствено тя. — В печката има малки сладки, ако почакате няколко минути, ще ви донеса няколко. А вие какво ще желаете, мис Ванеса? Искате ли още филийки?

— Не — отговори троснато манекенката.

Сара я погледна изпитателно, преди да излезе. Щом кухненската врата се затвори, Ванеса отново се концентрира върху Лаура.

— Стойте настрана, Лаура Гайл! Конрад Стейн е извън обсега на вашите възможности!

Лаура усети как кръвта избива по бузите й. Не беше подготвена за такъв ненадеен удар.

— Престанете, Ванеса! Въобразявате си!

Манекенката отпи от кафето си.

— Не ме смятайте за глупачка, Лаура!

Лаура се опита да я погледне право в очите.

— Май не сте много сигурна във връзката си с Конрад, след като смятате за съперница всяка жена, с която влиза в по-тесен контакт! — спокойно я парира тя.

Ванеса я прониза гневно с поглед.

— Конрад и аз възнамеряваме да се оженим скоро. Така че не е необходимо да ми разяснявате колко тясна е връзката ни. Само се опитвам да ви попреча да изглеждате като глупачка.

— Благодаря ви, Ванеса, но първо трябва да се погрижите за себе си!

Манекенката се изсмя презрително.

— Държите се с мен така, сякаш съм незряла. Вие сте просто една авантюристка и трябва най-сетне да разберете, че за Конрад не сте нищо повече от един лек флирт или бързо завоевание. Майка ви не ви ли е предупреждавала да се пазите от мъже като него?

Лаура не успя да скрие иронията в усмивката си.

— Но въпреки това вие искате да се омъжите за него!

Ванеса вирна високомерно нос:

— Събудете се най-после, Лаура! Мъж като Конрад Стейн не живее като монах.

— Значи ли това, че отношенията ви ще бъдат много свободни? Няма ли да имате нищо против, ако след сватбата Конрад продължи да си позволява малки приключения?

— Разбира се, това ще приключи след сватбата ни — отвърна Ванеса. — Тогава ще има мен — наблюдаваше Лаура с подигравателна усмивка. — Не ви ли е чудно, че все още не сме спали заедно? Конрад се съобразява с положението ми.

— Позволено ви е — отговори Лаура и се помъчи следващият й въпрос да не прозвучи особено заинтересовано. — И кога ще бъде сватбата?

— Винаги съм мечтала да се омъжа през есента.

Сара се появи от кухнята и прекъсна разговора. Тя постави пред Лаура филийки и чинийка с пресни сладки, чийто аромат изпълни цялата стая.

— Няма ли да си вземете, Ванеса — попита тя, когато отново останаха сами.

Манекенката поклати отрицателно глава и си наля кафе.

— Бих се радвала, ако Конрад ви ангажира да направите сватбените ни снимки — каза високо тя, докато наливаше в кафето си сметана от една сребърна каничка. — Ако дотогава още работите за нас!

— Мислите, че не е възможно?

Ванеса сви вяло рамене.

— Може би дотогава и вие ще се омъжите — отбеляза тя. — И все пак, позволете ми да кажа още веднъж, ако продължите да се правите на глупачка, ще стане много неприятно за вас! Ще станете…

— Бих желала най-сетне да избиете от главата си мисълта, че се интересувам от Конрад — заяви спокойно Лаура и си взе парче сладкиш.

— Но вътрешно се стремите към него — увери я Ванеса. — И това също е разбираемо, Конрад е изключително привлекателен мъж, като изключим другите му качества. Но не хранете празни надежди! Той принадлежи само на мен!

— Всъщност кого искате да убедите — мен или самата себе си?

Изящната брадичка на Ванеса гневно мръдна нагоре.

— Не се ли страхувате за работата си?

— Не вярвам, че Конрад ще позволи някой друг да му се меси в тази област.

— Аз не съм просто някой! И на ваше място нямаше да забравям това! — извика тя, побесняла от яд.

— На драго сърце — беше ироничният отговор на Лаура.

Ванеса тъкмо си палеше цигара и изглежда не чу думите й.

— Ан също иска да се оженим — продължи тя и погледна към майката на Конрад, която все още работеше в градината. — Тя обича тази къща, но й е неприятно да бъде сама в нея.

Лаура разглеждаше красивото лице на Ванеса.

— Сигурно вече очаква бъдещите си внуци?

Манекенката направи гримаса.

— Ан и Конрад знаят, че кариерата ми е на първо място. Дори само няколко месеца да отсъствам и бързо ще ме забравят.

— Нима кариерата ви е толкова важна за вас?

— Работила съм толкова упорито за това — обясни Ванеса, а тъмните й очи погледнаха изпитателно Лаура. — Освен това съм много чувствителна, когато ми отнемат нещо, което ми принадлежи.

Лаура потисна смеха си и издърпа стола си назад.

— А сега ме извинете! Трябва да тръгвам. Имам интервю в единадесет часа. Ще се видим сигурно довечера.

— Сигурно — отвърна Ванеса и я погледна надменно. — И още една последна дума за предупреждение! Като враг мога да бъда много неприятна! — извика тя след нея.

— Не съм се съмнявала и за миг — отвърна й Лаура. Познаваше вече добре Ванеса, за да й стане ясно, че последната заплаха не бе случайна.

V

На следващия ден небето бе още по-облачно. Само тук-там някой слънчев лъч прорязваше гъстата мъглива покривка и това позволи на Лаура да направи няколко добри снимки на лодките по брега. Когато вечерта се върнаха с Майкъл, тя научи, че следобед се е, обадил Стивън.

— Искаше непременно да говори с вас — поясни Ан Стейн. — Затова му предложих да опита още веднъж тази вечер. Изглежда високите такси за далечни разговори не го смущават.

— А как иначе — подхвърли Ванеса с престорено приятелска усмивка. В своята рокля с цвят на праскова и без ръкави тя изглеждаше главозамайващо. — В крайна сметка Хънтърови са заможни хора. Лаура ще се насади в готово гнездо, ако се омъжи за Стивън.

Лаура вдигна очи към Ванеса. Гневът се надигна в нея и й се прииска най-сетне тя да престане да я сватосва за Стивън.

— Ванеса прави прибързани прогнози — обърна се Лаура към Ан Стейн. — Познавам Стивън едва от няколко месеца.

— Майка ми се омъжила за баща ми четири седмици след като се запознали — намеси се Конрад. Той седеше на ръба на масата и гледаше Лаура с многозначителна усмивка!

— Мисля, че от самото начало се разбира дали това е той — добави Ан Стейн.

Ванеса продължи темата с малко глуповат смях:

— И не забравяйте романтичната поговорка, която гласи: „Късай цветята, докато не са прецъфтели“.

— Лаура определено няма нужда да се страхува, че ще остане стара мома — прекъсна я Майкъл. Той се ухили и й кимна ободрително. — Обзалагам се, че едва се спасява от предложения за женитба.

— Това е доста силно казано — отвърна вяло Ванеса. Изглежда не й се нравеше това, че вниманието на всички бе съсредоточено върху Лаура.

— Не вярвам — продължи упорито Майкъл, за което получи от манекенката пронизващ поглед.

Ан Стейн, която винаги гледаше разговорите да протичат гладко, се усмихна приятелски на Лаура.

— Мисля, че на Лаура й омръзнаха подигравките ви. Разкажете ми по-добре какви снимки възнамерявате да направите още! През последните дни времето не бе особено благоприятно.

— Струва ми се, че утре ще е по-добре — Лаура й бе благодарна, че й се притече на помощ и отклони темата. — Възнамерявам да отида до природния парк на нос Добра Надежда. Конрад смята, че там има много видове диворастящи цветя. Може би ще имам възможността да видя още една частица от девствената природа на Южна Африка.

Ан Стейн кимна разбиращо.

— Макар да е само един малък природозащитен парк, той е много красив. Разположен е на външната страна на носа. Ако имате късмет, ще видите зебри и един от най-редките видове антилопи.

— Там има и прекрасни птици — добави Конрад и си взе от зеленчуците, които Сара тъкмо поднасяше. — Паркът е убежище на 150 различни вида птици, като се започне от щрауса и се стигне до дивите патици. И тъй като утре съм свободен, бих могъл да ви придружа — обърна се той към Лаура. — Ще ви покажа и някои диви животни, до които не бихте могла да се доберете сама.

— Би било хубаво — Лаура се помъчи да не издаде радостта си. Почувства се задължена да се обърне към Ванеса с усмивка и да я запита: — Може би и вие ще желаете да дойдете?

Манекенката обаче не изглеждаше да има такова желание.

— Следобед ще трябва да гоня самолета си — отвърна хладно тя и й хвърли убийствен поглед.

На Лаура не й се искаше да продължи разговора с Ванеса, но след малко прекъсна настъпилото мълчание, за да попита Конрад:

— Има ли и други паркове с диви животни?

Той кимна.

— На север се намира парк със зебри — обясни Конрад. — Направиха го, за да защитят застрашените от изчезване планински зебри, които до преди години бяха безмилостно избивани. После има парк за жирафи в близост до Порт Елизабет, на Източния бряг. Но Трансваал предлага далеч по-голямо разнообразие от диви животни.

— Вероятно в откритите местности вече няма диви животни?

— Не, вече няма лъвове, които да се разхождат в Капщат по „Адърли Стрийт“ — подхвърли остро Ванеса.

Но Конрад игнорира забележката й:

— В това отношение нашата цивилизация нанесе доста опустошения. Все още можете да срещнете павиани, ако тръгнете из горските храсталаци. Срещат се и прочутите книсна-жирафи, които търсят убежище край горите на Книсна и много рядко могат да бъдат видени. Зебрите и антилопите са най-често срещаните животни в тази област.

— С други думи, Лаура — поясни засмяно Майкъл, — не ви препоръчваме да гоните животни в откритите местности. Вече и в природните паркове са станали рядкост.

— В някои резервати има специални скривалища за посетители, често в близост до воден басейн — добави Ан Стейн. — Можеш просто да оставиш колата си и да наблюдаваш животните. Това, разбира се, има смисъл само рано сутринта, когато отиват на водопой.

— Вероятно човек трябва да се пази, напускайки своята сигурна кола — предположи Лаура, а Майкъл отново се засмя.

— Помислете за това, ако отидете в Крюгерпарк! Не бих могъл да понеса някой лъв да ви глътне на закуска.

— Майкъл ще направи с вас една фото серия в Източен Трансваал — намеси се Конрад. — Сезонът не е подходящ за наблюдение на животни. От друга страна ландшафтът сега е в цялата си прелест, погледнато най-вече от фотографска страна.

Докато изричаше последните думи, телефонът иззвъня. Конрад стана и се отправи към салона.

Лаура остави приборите си и усети как някакво чувство на раздразнение се надигна в нея. Сигурно беше Стивън. По необясними причини нямаше желание да говори с него. Тя дори се ядоса, че телефонният звън прекъсна думите на Конрад. След миг той се върна.

— За вас, Лаура — младият Хънтър — уведоми я сухо той и когато седна на мястото си, потърси погледа й.

Лаура избърса устните си със салфетката и скочи бързо, опитвайки се да изглежда зарадвана, каквато съвсем не беше. Отиде в салона и взе слушалката:

— Здравей, Стивън — поздрави го тя, придавайки на гласа си ведро звучене.

— Лаура, скъпа! Как си? Днес е събота и ми липсваш ужасно! Кога ще се върнеш най-после?

— Конрад иска да снимам другата седмица още някои редки цветя. Но мисля, че в края на седмицата ще мога да си дойда.

— Конрад ли го наричаш вече? Трябва ли да ревнувам?

Лаура се разсмя и се поотпусна.

— Не мога да го наричам вечно м-р Стейн.

— Може би. А видя ли и бъдещата мисис Стейн?

Лаура се намръщи.

— Ванеса Харгрюс ли имаш предвид?

— Да. Баща ми спомена, че Стейн ще се жени за нея.

— Тя е тук — съобщи му разсеяно Лаура и добави по-скоро на себе си — Но засега нищо не е официално.

— Не е ли? — очевидно Стивън не беше особено заинтересуван. — Във всеки случай обаче баща ми явно се радва, че си приела работата. Което не мога да кажа за себе си.

— Знаеш ли, че баща ти е бил този, който ми я е осигурил? — попита Лаура.

Това изглежда изненада Стивън.

— Какво е направил?

— Без него нямаше да бъда назначена. Но не му давай да разбере, че знам.

— Сигурно аз съм виновен — в гласа на Стивън прозвуча съжаление. — По дяволите! Не трябваше да му споменавам за това!

— Прав си — съгласи се Лаура. — Предпочитам да получавам работа заради способностите си, а не чрез връзки.

— Но аз все още не мога да разбера защо прие. Мислех, че не понасяш този Конрад Стейн.

— За това вече говорихме достатъчно! — отсече нетърпеливо Лаура.

— Не можеш да представиш нито един убедителен аргумент!

Лаура се озърна отегчено.

— Че какво повече да кажа? Сметнах това за добра възможност да опозная по-отблизо Южна Африка.

— Щях да ти покажа родината си — отвърна спокойно Стивън и Лаура усети, че замисленият му тон я накара да се изчерви.

— Имаш твърде много работа, за да ме развеждаш из Южна Африка — опита се да го успокои тя.

— Тогава можехме и по-късно да я обиколим.

— Но аз имам нужда от почивка точно сега — подхвърли Лаура и бузите й почервеняха.

— Нима? — Стивън не се опитваше да скрие горчивината си. — И сигурно от мен?

Тя чу зад гърба, си как масата бе разтребена и Сара сервира десерта. Ясно долови дълбокия глас на Конрад, който говореше с Майкъл и майка си за курса на акциите през деня.

— Съжалявам, Стивън! — каза меко Лаура. — Не мога да говоря повече. Ще ти се обадя, щом се върна, става ли?

Настъпи пауза, преди той да отговори.

— Вероятно от мен се очаква да бъда доволен? Нали? — попита жлъчно Стивън. — Изглежда тази вечер не си съвсем сама.

— Само съм малко изморена — отвърна Лаура и напрегна всички сили, за да прозвучи гласът й изпълнен с любов.

Най-сетне Стивън затвори и това я облекчи. Реши, че се е държала добре. Беше неспокойна и объркана, сякаш обхваната от треска. Нищо не помагаше, спокойствието и хладнокръвието й бяха изчезнали. Вместо това се озова в един хаос от необясними копнежи и усещания, причината, за които й бе непонятна. Знаеше, че трябва да изясни отношението си към Стивън поне от почтеност. Но точно сега нямаше ни най-малко желание да мисли за Стивън, Йоханесбург или нещо друго от предишния си живот. Искаше само да се върне на масата и да слуша гласа на Конрад. А това наистина бе изумително, тъй като пазарът за акции изобщо не я интересуваше.

На следващата утрин Ванеса нахълта в салона, суперелегантна в своя светлокафяв гащеризон и бяла копринена кърпа около врата. Явно искаше да остане насаме с Конрад малко преди отпътуването си и остана разочарована, когато го намери на масата с Лаура, показвайки й някакви книги.

— Трябва веднага да тръгвам — обърна се тя претенциозно към него и не скри недоволството си от това, че го заварва толкова зает.

Конрад вдигна глава и я удостои с една усмивка.

— Ще те изпратя до колата — предложи той и хвърли поглед през прозореца. — Йоханес вече е заминал.

Ванеса погледна сурово първо Конрад, после Лаура. Последната разбра погледа. Затвори книгата и я прибра в шкафа. После се обърна към Ванеса.

— Радвам се, че се запознах с вас — каза тя, опитвайки се да говори любезно. — Сигурно скоро пак ще се видим.

— Възможно е — отвърна Ванеса така, сякаш считаше това за съвсем невъзможно. Пристъпи към Конрад и интимно го хвана под ръка. — С удоволствие бих останала още, Конрад — увери го манекенката със съжаление в гласа. — Но в моето положение трябва да се съобразявам с уговорките си. Наистина ли искаш да направиш дългото пътуване до този парк с Лаура? С удоволствие щях да дойда. Още не сме били там двамата. Следващия път трябва непременно да наваксаме, нали?

Лаура напусна стаята с усмивка. За млада жена, която искаше да се представя като ловка и опитна, Ванеса се държеше доста необмислено. Питаше се дали Конрад не бе прозрял това. По неговия вял отговор се разбираше, че почти не я слуша. Мислите му вероятно бяха заети с някоя сделка. Мъж като него нямаше много време за празни приказки с жени. Затова Лаура много се учуди, че й бе предложил да я придружи в резервата. Каза си, че не бива да придава на това особено значение.

Следобед стигнаха до носа надолу по крайбрежната улица, минаха покрай малкото пристанище Калк Бей, а после през Симонтаун, чиито облицовани в дърво къщи се точеха по дължината на главната улица. Гъстото покривало от облаци се бе разпръснало, вероятно подгонено от лекия бриз, който повяваше от Атлантика.

Лаура седеше в колата от тази страна, която гледаше към морето; оттам се откриваше разкошна гледка към хвърлящата сапфирени отблясъци повърхност на Фалс Бей. Имаше най-различни видове цветя и растения, дори само по отношение на цветовете.

Конрад нарочно насочваше колата към другата страна на платното, за да може Лаура да фотографира гъстите храсти жълтука и степната растителност. Цветният килим се простираше надолу чак до морето. Понякога Конрад спираше колата на сянка и продължаваше пеш с Лаура. Тя снимаше диворастящите оранжеви и лилави лилии, бели и сини камбанки, които протягаха нежните си, благоуханни цветове към слънцето. После и други видове лилии, син лен, диво цъфтящи треви, дребни карамфили, които, притиснати един до друг, се подаваха от тревата. Други пък растяха в скалните пукнатини и живееха съвсем без почва. Върху морските скали се виждаха различни видове иглика. Някои от тях Лаура бе заснела още миналата седмица.

По обратния път към морето тя откри с радост едно колибри — малката птичка, която се хранеше с нектар от растенията. Лаура я снима веднага, миг преди да отлети.

Конрад спря на едно място, от което можа да проследи с поглед целия път по брега, който бяха изминали от Симонтаун. Продължиха още няколко километра към вътрешността и после се насочиха на юг.

Конрад караше бавно през каменистата, бедна на растителност местност, и от време на време спираше, за да насочи вниманието на Лаура към някоя по-интересна птица. Имаше чайки с черно оперение по гърба, дъждовници с бели гърди и корморани със странни торбички на шията. Малко по-далеч Лаура съзря няколко кенгуру и една антилопа. Веднъж й се стори, че вижда зебра, но колкото и да се напрягаше да зърне поне една от редките видове антилопи, за които й разказа Ан Стейн, такава никъде не се появи. Дори Конрад с опитното си зорко око нямаше късмет.

Резерватът беше същински рай на цветята. Лаура направи няколко снимки от прозореца на колата, а когато стигнаха до края на асфалтирания път, тя излезе на открито, за да заснеме някои цветя отблизо.

Конрад извади контактния ключ и я попита със задоволство:

— Не мислите ли, че вече имате достатъчно събран материал в камерата си?

Беше прав. Лаура кимна и направи гримаса:

— Човек не може да ме спре, нали?

— Оставете камерата в колата, за да не ви изкушава повече — предложи й Конрад с усмивка. — Ще се спуснем надолу към носа.

Двамата тръгнаха по една тясна пътечка. Вятърът затрудняваше ходенето. Най-сетне достигнаха онова място в близост до светещата кула, откъдето се виждаше най-южния край на нос Добра Надежда. Точно под тях се простираше огромна поляна, отрупана с жълти цветя. Тя се спускаше надолу чак до отвесния бряг, изпъстрена тук-там от бели маргаритки. Под нея лежеше малко заливче, чийто бял пясък прекрасно контрастираше на синьо-зелената вода на Атлантика. То бе в противовес на носа, където вълните се разбиваха в крайбрежните скали. Виждаше се как чайките лениво прорязваха въздуха с крилете си.

Лаура седна на тревата. Беше изморена от катеренето и наблюдаваше Конрад, който пристъпи към ръба на височината и погледна към залива. Тя седеше спокойно, обвила с ръце коленете си, а очите й бавно се плъзнаха по неговото тяло. Вятърът развяваше косите му. Още дълго можеше да го гледа така, и все пак това беше нещо, което не биваше да си позволи. Ако Конрад се обърнеше, щеше да разбере по очите истинските й чувства. Размишлявайки така, Лаура затвори очи и склони глава на коленете си. Беше прекрасно да седиш така тук в такъв чудесен ден, да усещаш топлината на слънчевите лъчи и да се наслаждаваш на соления дъх на морето. Тишината все още не бе прогонена от някоя туристическа група и Лаура лесно можеше да си представи, че двамата с Конрад са единствените хора надлъж и нашир.

Когато след няколко минути вдигна глава, видя, че междувременно Конрад се бе обърнал и я наблюдаваше. Очите им се срещнаха, но тя успя да обуздае забързаните удари на сърцето си. Той така я гледаше, че червенина изби по бузите й, и Лаура бързо сведе клепачите си. Съсредоточи се върху една купчинка червени лилии, които бяха наблизо. Тогава Конрад седна до нея. Лаура загледа напрегнато към залива. В гърдите й се надигнаха чувства, които не можеха да се опишат. Тя просто не беше на себе си и Конрад бе виновен за това.

— Какво ви е? — попита я той.

Лаура го погледна възможно най-безразлично.

— Нищо! Какво трябва да ми има?

— Нищо ли? — Конрад изведнъж се усмихна и това така промени лицето му, че Лаура затаи дъх.

— Май си въобразявате нещо, нали? — подхвърли тя, а лицето й все още бе издайнически зачервено.

— Научих, че си струва — отвърна тихо той, гледайки я изпитателно.

Обхваната от паника, Лаура се обърна. Но Конрад протегна ръка и обърна главата й към себе си.

— Престанете! — запротестира тя тихо и усети как при това докосване тялото й потръпна.

— Не се дръжте така, Лаура! — каза меко Конрад, наблюдавайки я с доволна ирония.

— Но аз съм сгодена — изрече заеквайки тя.

Тъмните му очи блеснаха недоверчиво.

— Не, това не е вярно!

Лаура го погледна в очите като хипнотизирана, неспособна да помръдне. Знаеше, че в този миг той ще я целуне. Нищо не можеше да направи срещу това, а не искаше да се поддаде.

Когато Конрад се наведе към нея, тя го погледна с широко отворени очи. Обзе я леко, неземно чувство. Беше като опиянена. Цялото й внимание се насочи към мъжа, който я държеше в обятията си. Романтиката наоколо вече не съществуваше за нея. Ушите й бяха глухи за пронизителните крясъци на чайките. Отпусна се на гърдите му, копнеейки за целувката му. Искаше отново да изпита онова неземно чувство, което бе събудило в нея неговата първа целувка.

В този миг устните му се впиха в нейните. Лаура изстена. Тялото й затрепери, устните й се разтваряха все повече, увлечени в тази страстна целувка. Ръцете му се плъзгаха гальовно по гърба й, усилвайки възбудата й. Страстта се разливаше като вълна по цялото й тяло.

Когато Конрад освободи устните й, Лаура бе останала без дъх. Очите й издаваха чувствата, които изпитваше към него, защото той й се усмихна, но не със задоволство и победоносен вид; усмивката му беше нежна и сърцето на Лаура се изпълни с любов. Склони глава на рамото му и й се прииска Конрад никога да не я пусне. Той милваше къдриците й и бе така нежен и мил, както никога досега. Дори за миг не й мина през ума да му се противопостави. Гласът на разума бе замлъкнал.

— Лаура, моя сладка Лаура — шепнеше Конрад в ухото й. — Ще ме подлудиш!

Не й стана ясно как изведнъж от устните й се откъснаха с привичния леко упорит тон думите:

— Нали ми обещахте да не се нахвърляте повече върху мен? — мигновено разбра, че с това разруши чудната магия.

Конрад я пусна грубо и на лицето му отново се появи добре познатият й високомерен израз.

— Така ли? Наистина ли съм го сторил? Мислех, че ще ви хареса. Как съм могъл така да се заблудя?

Тази забележка накара Лаура да вдигне глава и да посрещне думите му с гняв.

— Мислете каквото си искате — заяви тя. При това знаеше, че лицето й все още гори и това сигурно го забавляваше.

Конрад само й се усмихна предизвикателно. После се подпря лениво на лакти, което още повече засили мъжественото му излъчване в бялата риза, подчертаваща приятния тен на кожата му.

— Жалко, че не сте малко по-зряла — заяви той. — Тогава бихме могли да се разбираме много по-добре.

— Съмнявам се — отвърна хладно Лаура и отново отправи поглед към морето. Опитваше се да изглежда горда и упорита, за да не покаже колко бе объркана.

— Вие сте една опърничава малка вещица, знаете ли? — попита той и се засмя тихо.

— Щом мислите… — Лаура подръпваше нервно един стрък трева.

— Вие сте причината да скитосвам цял следобед! — упрекна я Конрад.

— Не можете да твърдите, че съм ви молила за това — изсъска тя. — Вие сте невъзможен човек. Никога няма да се справя с вас. Никога!

— Вероятно защото съм с няколко години по-голям? — ухили, се той. — Е, вашата възраст не е голям проблем за мен. А и вие наистина се справяте добре. Просто трябва да ви целувам по-често.

Конрад отново възвърна спокойния си тон, но изглежда страшно се забавляваше. Лаура не посмя да го погледне.

— Няма да позволя това! — тросна му се тя.

— О, напротив — отвърна самоуверено той и стана.

Лаура го погледна предизвикателно. Начинът, по който се отнасяше с нея, я вбеси.

— Елате! — каза Конрад и й подаде ръка, докато доволната усмивка продължаваше да играе върху устните му. — Седейки тук, изглеждате много красива! За съжаление обаче трябва да тръгваме.

Лаура стисна устни, но пое ръката му и му позволи да й помогне при ставането. Тя наведе глава и изглади полата си. Когато тръгнаха, Лаура забеляза как Конрад се наведе и откъсна едно цвете.

— Предлагам да сключим мир! — каза с насмешка той и й подаде цветето.

Объркана и изненадана, тя отвърна на усмивката му, после насочи вниманието си към почти прозрачното бяло цвете.

— Как се казва? Прекрасно е!

— Това е Bauhilia galpini, известно още като „Гордостта на носа“.

— Жалко, че цветята така бързо увяхват, когато ги откъснат! — отбеляза Лаура тъжно и се загледа в цветето, без да забележи, че Конрад я наблюдава.

— То изпълни предназначението си — отвърна с равен глас той.

Лаура вдигна глава. Но Конрад се бе обърнал и я чакаше да го последна. Тя бавно тръгна след него, държейки малкото цвете в ръка.

Когато стигнаха колата, Лаура предпазливо го пъхна в едно джобче на чантата за камерата, за да може по-късно да го изсуши. Сигурно нямаше да има друг такъв следобед насаме с Конрад, така че цветето щеше да й остане като единствен спомен от този вълшебен час. Беше се озовала в рая, и то с мъжа, когото обичаше. Да, Лаура знаеше, че бе изгубила сърцето си по Конрад Стейн!…

VI

Дните в Капщат отлетяха. Лаура се върна с Конрад в Йоханесбург. Скоро тя отново свикна с хаоса и шума на големия град. Както винаги магистралите бяха наводнени от коли, а шофьорите този ден бяха нетърпеливи поради непоносимата жега.

Лаура седеше в един ресторант на „Брий стрийт“ и въздъхна, когато един шофьор отново пусна силно някаква музика. Ако мислите й не бяха заети с предстоящата среща със Стивън, сигурно щеше да копнее за тишината на „Севън Оукс“. За пореден път погледна часовника си и установи, че Стивън закъсняваше вече с половин час. Сигурно го бяха задържали в съда. Въпреки това с всяка изминала минута ставаше все по-нетърпелива.

В края на седмицата бе предложила предпазливо в бъдеще да не се виждат толкова често. Вече знаеше със сигурност, че няма да се омъжи за Стивън. Той бе реагирал доста разгневено на предложението й. Сега Лаура се надяваше, че днес ще може да говори с него на спокойствие. Беше й неприятно, че ще трябва да види разочарованието му.

Погледна надолу към улицата, за да види дали Стивън се задава. Помисли, че е възможно изобщо да не дойде. От друга страна, той беше настоял да се срещнат днес и да дообсъдят познатата тема.

Изпи последната глътка от ананасовия си сок и огледа ресторанта. Тогава съзря Стивън — тъкмо бе изкачил стъпалата и прекрачваше в заведението. Спря за миг до дъската с менюто и се огледа наоколо. Изглеждаше особено елегантно в светлия костюм, с който бе облечен при първата им среща в този ресторант след съдбоносния й разговор с Конрад.

Лаура махна, за да привлече вниманието му. Стивън се усмихна лъчезарно и отиде при нея.

— В съда ли те задържаха? — попита тя.

Той кимна, издърпа един стол и седна срещу нея.

— Съжалявам, Лаура — извини се Стивън. — Нямах никаква възможност да се добера до телефона, за да ти звънна!

— Няма нищо — излъга тя и се изчерви, когато той я погледна изпитателно.

— Нямам никакъв апетит, трябва да е от жегата — каза Лаура след кратка пауза и се опита да завърже разговор. — Но ти трябва да си поръчаш нещо! Сигурно си много гладен след напрегнатия предобед.

— Съвсем не — отвърна той, като продължаваше да я гледа изпитателно. — Ще си поръчам само един сандвич и кафе. Ти не искаш ли?

Лаура отказа и помоли за още един сок. Когато Стивън повика келнера, тя се вгледа в доверчивото му красиво лице, обхванато от някаква тъга. Вероятно можеше да се омъжи за Стивън и да бъде щастлива с него. Но сега вече бе късно. „Защо трябваше да срещна Конрад? — запита се тя. — Откакто се запознах с него, светът се обърна с главата надолу. Целувките му събудиха в мен чувства, каквито не мога да изпитам към никой друг мъж. За мен съществува само един, но той е недостъпен като звездите.“ С мъка се откъсна от тези мисли.

— Спечели ли процеса? — попита тя Стивън.

— Съдът още не е решил. Отложиха го за утре.

— Желая ти успех! — каза Лаура, знаейки, колко важен бе за Стивън този пръв процес.

Настана тягостно мълчание. Тя погледна надолу към улицата, умувайки какво да каже. Стивън пръв проговори:

— Никога не съм имал смелост да те попитам — има ли друг мъж?

Лаура погледна сините му очи и веднага почувства, че се мрази, задето отбягва погледа му.

— Досега почти нямах възможност да се запозная с някого…

— Но си искала? И затова нямаш време за мен?

Лаура поклати глава:

— Просто съм на мнение, че се виждаме твърде често, Стивън. Приятно ми е да съм с теб, но вече ти казах веднъж — не мога да се омъжа за теб.

— Готов съм да почакам, знаеш го.

— Съжалявам, Стивън! Ти наистина страшно ми харесваш, но това не е достатъчно.

— По-рано ти стигаше, а и аз никога не съм изисквал нещо повече от теб — каза горчиво той.

— Опитай се да ме разбереш, Стивън! Мисля, че само ще си загубиш времето. Има стотици момичета, които биха полудели от радост, ако можеха да излязат с теб.

Стивън се наведе над масата и сложи дясната си ръка върху коляното й:

— Не дрънкай глупости, Лаура! Аз искам само теб! — заяви той със страст, която почти я изплаши. — Станало е нещо там, в Капщат, знам си аз.

— Не е вярно, Стивън — отвърна Лаура. Но лъжите не бяха в неин стил и това веднага пролича.

— Има някой друг, прав ли съм? — поде отново той и пръстите му така се вкопчиха в ръката й, че я заболя.

— Нали ти казах, че нямах време. Почти всеки ден работех.

Сините му очи блеснаха злобно.

— Тогава трябва да е Конрад Стейн!

Червенина обля издайнически лицето й.

— Но това е смешно! — промърмори тя, но беше твърде късно, за да отрича.

Стивън се облегна на стола си. Неудържим гняв и изумление бяха изписани на лицето му.

— Това не може да е сериозно, Лаура. Този мъж е от типовете, които разполагат с цял куп куклички. Какво би могъл да иска от теб?

— Достатъчно, Стивън, успокой се вече! — отвърна тя, забелязвайки, че някои от посетителите в ресторанта ги наблюдават с интерес. — Между мен и Конрад няма нищо!

— Дрън-дрън! Спа ли с него?

Лаура се вгледа в него. Ревността и яростта бяха променили лицето му до неузнаваемост.

— Съжалявам, Стивън — реагира тя, след като превъзмогна изненадата си. — Разговорът ни не може да продължи така!

Лаура взе чантата си и стана. Не очакваше обаче, че Стивън веднага ще скочи и здраво ще сграбчи ръката й.

— Седни, Лаура! — заповяда той. Лицето му бе бледо, брадичката му трепереше.

Тя поклати глава.

— Пусни ме, Стивън! Трябва да отида в бюрото — не можеше повече да издържа на гневния му поглед.

Когато вдигна очи, с облекчение видя, че келнерът носи сметката. Стивън мигновено пусна ръката й. Проклинайки тихо, той отново седна. Лаура го погледна съчувствено. Когато келнерът прибра масата и Стивън отправи несигурен поглед към нея, тя промърмори едва чуто извинение и бързо напусна ресторанта.

По пътя към бюрото й идеше да заплаче. Не беше подготвена за подобна сцена и никога не бе предполагала, че Стивън ще реагира така бурно. Щом си спомнеше израза на лицето му, я обхващаха срам и смущение. Нямаше никаква възможност да запази приятелството му. А може би това бе част от цената, която трябваше да заплати.

Щом прекрачи сградата на бюрото, Лаура отиде първо в тоалетната. Прокара гребена през дългата си, руса коса и напудри лицето си. Междувременно бе възвърнала част от хладнокръвието си. Когато й стана ясно, че отдавна бе минало времето за почивка, грабна бързо чантата си и напусна помещението.

В коридора се натъкна на Майкъл. Той разтвори обятия и я прегърна, като не криеше приятната си изненада от ненадейната й поява.

— Здравейте! Надявам се, че сте се разбързала така, защото идвате при мен!

Лаура се усмихна смутено.

— Задържаха Стивън в съда и затова закъснях — обясни нервно тя.

— Хора се разстрелват и за по-малки провинения — пошегува се той. — Впрочем разказахте ли на Стив за мен?

Лаура се засмя.

— Един ден наистина ще ви приема на сериозно — предупреди го тя. — Какво ще правите тогава?

— Ще дам най-доброто от себе си, какво друго — отвърна Майкъл и се усмихна още по-широко. После й махна с ръка и изчезна.

По пътя към кабинета си Лаура се почувства малко по-добре. Тъкмо щеше да затвори вратата, когато Майкъл се провикна:

— Щях да забравя, Лаура. Конрад ви търси! — той размаха заплашително пръст и добави: — Сигурно ви е взел на мушка, след като закъсняхте с два часа.

Лаура вдигна безпомощно рамене и затвори вратата. Хвърли чантата си на бюрото и се усмихна на Марита — репортерката, която седеше на пишещата машина. После побърза да отиде при шефа си. Във вестибюла беше секретарката му Ивет, която беше заета с купчина писма. Тя се усмихна любезно, когато Лаура влезе.

— Конрад ви очаква. Можете да влезете направо.

Лаура почука. Откак се бе върнала от Капщат през миналата седмица, не го беше виждала. Само мисълта, че ще се озове лице в лице с него, я накара да забрави инцидента със Стивън. Отвътре се чу:

— Влез!

Лаура отвори вратата и хвърли светкавичен поглед към бюрото.

Конрад тъкмо говореше по телефона. Посочи й с глава фотьойла пред писалището. Лаура се приближи и седна, като нито за миг не го изпускаше от очи.

През целия уикенд бе носила спомена за него със себе си и сега беше просто щастлива, че може да го види. Следобедното слънце се прокрадваше между полуспуснатите щори. Върху лицето му падаше сянка. В държанието му Лаура разпозна същата непреклонна арогантност, която в началото намираше за непоносима. А сега обичаше този мъж! Това бе една от най-големите иронии са съдбата в живота й.

Веднъж погледът му се спря върху Лаура, но сякаш гледаше през нея, толкова бе погълнат от разговора. Гласът му звучеше живо, енергично, с леко нетърпелива нотка.

Конрад не беше от хората, които понасяха глупостта, а Лаура имаше чувството, че онзи, с когото говореше по телефона, му губи времето. Най-сетне той приключи разговора, остави слушалката и насочи вниманието си към нея.

— Добре ли мина обядът с младия Хънтър? — попита Конрад, докато се разполагаше в креслото си и я наблюдаваше.

Лаура кимна и се учуди, че знае. „Сигурно Майкъл му е казал“ — помисли си тя.

— Моля за извинение за закъснението ми. Стивън се забави в съда.

— Тъй, тъй — промърмори Конрад видимо незаинтересован от това. — И как е той?

— Много е зает — отвърна късо тя.

Погледът му караше сърцето й да бие лудо.

— Мисля, че това е решаващ момент за началото на кариерата му. В неделя говорих с баща му и той ми разказа някои подробности.

Конрад се облегна още по-назад, за да издърпа чекмеджето на бюрото си. Извади няколко филмови ролки и ги сложи пред себе си. После ги отвори и извади негативите. Подреди ги в определена редица, преди да ги предаде на Лаура.

— Мислех, че ще ви заинтересува как са станали снимките. Много съм впечатлен. Вие наистина сте талантлива.

Лаура взе първия негатив и го вдигна срещу светлината на лампата, която Конрад запали.

Беше една от моментните снимки, които бе имала късмет да направи по време на излета им. Малка птичка с искрящи жълти пера на гърдите бе кацнала върху един декоративен храст. Цветовете и контрастите бяха блестящо уловени и Лаура се зарадва, че и колибрито е излязло също така добре.

После следваха няколко хубави снимки, които бе направила в Карро Гардънс в Уорчестър. Това бяха цветя във всички възможни багри.

Конрад я наблюдаваше, докато разглеждаше снимките една след друга на светлината. При други обстоятелства изпитателният му поглед би я объркал. Но сега Лаура бе съсредоточена изцяло върху снимките. Бяха станали сполучливи и като качество, и като тематика.

— Ще взема някоя за корица на списанието — заяви Конрад. — Ако имате време утре, бих ги прегледал с вас. Можем да отделим няколко и за рубриката със статиите.

Лаура кимна и внимателно прибра негативите.

— Имате ли други пътувания през този месец?

— Да. Затова утре трябва да се реши какво да изберем. Вдругиден заминавам за Капщат и по тази причина исках да говоря с вас — Конрад замълча за миг, преди да продължи: — Възможно е през по-голямата част от месеца да не бъда тук. Затова искам да ви напомня още сега за серията статии, които трябва да направите с Майкъл в Източен Трансваал. Има вероятност да дойда с вас. Ванеса ще бъде на разположение, така че при тези обстоятелства ще бъдем четирима. Ако междувременно възникнат някакви проблеми, ще се обърнете към Майкъл, нали?

Лаура отново кимна и се помъчи да потисне смешното, според нея, разочарование от това, че няма да го вижда цял месец.

— Какво има? — попита той. — Стивън все ще издържи 2–3 дни без вас.

Тя се опита да се усмихне любезно.

— Но разбира се. Отсега ще се радва на завръщането ми.

Конрад повдигна вежди, а устните му се размърдаха иронично.

— Винаги съм мислел, че сте модерно момиче. Но понякога сте много старомодна. Сигурно Стивън харесва това.

— Казах ви, че с него сме само приятели — отвърна Лаура и спомняйки си последната среща с него, добави:

— По-скоро… бяхме.

— Така ли? Да не сте се скарали?

Тя срещна кехлибарените му очи. Как й се искаше да сподели всичко!

— Днес му обясних, че не мога да се омъжа за него — каза Лаура след кратко колебание и доста предпазливо добави: — Стивън много ми харесва, но не го обичам.

— Така става, когато човек е толкова романтичен — отвърна приятелски Конрад.

Тя кимна тъжно:

— Не искам да загубя приятелството му, но за съжаление това е невъзможно.

— Предполагам, че е бил дълбоко засегнат.

За най-голяма изненада на Лаура в гласа му нямаше и капчица насмешка.

— Имаше абсурдната идея, че трябва да имам някаква особена причина — продължи тя, като внимаваше да не се издаде.

— А няма ли такава?

Лаура погледна Конрад с широко отворени очи.

— Не — отвърна тя, но гласът й прозвуча леко неуверено.

— Щом казвате — равнодушно каза той.

— Това не е въпрос на желание — Лаура усети как кръвта изби по бузите й.

— Толкова ли е решаващо това?

— Изобщо не мога да си представя как ще продължи. Сигурно вече няма да излизаме заедно.

Конрад вдигна вежди със задоволство.

— Изглежда имате призвание да забърквате каши, не мислите ли?

Лаура сви рамене. Сърцето й биеше безумно.

— При мен това е един вид самосъхранение — каза тя. — А какво ще кажете за себе си? Кога ще се ожените за Ванеса?

— Че кой говори за женитба?

— Явно не вие!

Той я погледна с усмивка.

— Давам ви време през следващите 4 седмици, за да си изградите мнение по този въпрос.

— Можете да бъдете сигурен, че няма да си губя времето с това!

Конрад се засмя добродушно и самоуверено. Очевидната й наивност сигурно го забавляваше. От друга страна няма никакво съмнение, че физически тя го привличаше. Но да се впусне в афера с него, щеше да бъде истински ад, защото Лаура знаеше, че го обича. Не й трябваше да мисли четири седмици, ако й намекваше за това.

VII

Месец по-късно четиримата бяха на път. Минаваха през неописуемо красивия проход „Лонг-Том“. Над безкрайното море и облечените в зелено кадифе хълмове се простираше лъчезарно синьо небе. Всеки път, когато слънцето се покажеше иззад някой облак и залееше панорамата с ослепителна светлина, позлатяваше краищата на планините и обвиваше долините в синьо-зелени сенки.

Конрад спря на подходящо място с великолепен изглед. Двамата с Майкъл слязоха да се пораздвижат и да се насладят на природата. Лаура направи снимки. Ванеса, която тази сутрин трябваше да е станала накриво, упорито отказа да напусне мерцедеса с климатична инсталация, само за да хвърли поглед на „няколко хълма“, както ги нарече тя.

— Къде ще спим днес? — попита тя намръщено Конрад, след като задминаха прохода и поеха по един прав път.

— Обадих се в клуб хотела близо до Блейд ривър каньон — отговори той. — Ще пристигнем едва късно вечерта. Но можем да направим няколко почивки, ако се наложи.

Ванеса се премести в ъгъла на задната седалка с недоволна гримаса.

— Ще умра, ако не си протегна краката — изпъшка глезено тя.

Конрад я погледна укорно в огледалото.

— Но преди малко спирахме на прохода!

— Знам, скъпи, но наистина трябва да спрем, за да се освежа. Пие ми се нещо леденостудено. Гърлото ми пресъхна.

— Хапнахме преди час — намеси се Майкъл, който явно смяташе, че Ванеса иска само да си придаде важност.

Но Конрад й се усмихна търпеливо.

— След час ще бъдем в Пилигриус рест. Но ако непременно искаш, можем да направим малка пауза в Сабе.

Лаура хвърли поглед към Ванеса и се учуди на държанието й. Бяха си съставили план, да не се отклоняват от целта си при по-големи разстояния. Но изглежда Ванеса се интересуваше само от това как да възбужда интереса на Конрад. Явно все още я гризеше подозрението, че между нея и Конрад има нещо. Откакто напуснаха рано сутринта Йоханесбург, двамата бяха под постоянно наблюдение. Всеки поглед, всяка дума, която си разменяха, Ванеса приемаше с подозрение.

Лаура се стараеше да не обръща повече от необходимото внимание на Конрад и не прекрачваше границата на нормалното общуване. Но не го беше виждала цял месец. Трудно й се удаваше да скрие, че ден и нощ бе мислила за него. Когато той се обръщаше към Майкъл, за да му каже нещо, или отговаряше на Ванеса с поглед в огледалото, Лаура не виждаше друго, освен профила му. За Ванеса може би щеше да намери някакво достоверно обяснение, но не и за себе си. Последните четири седмици нищо не бяха променили.

Спряха пред един хотел в Сабе и докато манекенката се освежаваше с чаша джин с лимон, мина повече от час.

В северната част на града направиха още една кратка почивка. По-нататък трябваше да пропуснат забележителностите, ако искаха да стигнат Пилигриус рест преди залез-слънце. После стана твърде тъмно за снимки. Лаура побърза да направи поне няколко фотоса на стария миньорски град преди здрач.

Намери останалите в хотела. Майкъл тъкмо интервюираше един жител на града, който произхождаше от рода на един от първите златотърсачи в Пилигриус грийк.

— В тази приказна малка река е било открито първото наносно злато в Южна Африка — гордо каза той.

По-късно посетиха малкия музей, където бяха съхранени някои реликви на първите златотърсачи. Лаура направи няколко снимки. Когато най-сетне се отърваха от стария мъж и решиха да продължат пътя си, беше вече осем часа.

— Нима има още един час, докато стигнем този клуб хотел? — попита Ванеса с измъчен вид.

— Ти искаше да спрем в Сабе — упрекна я Майкъл.

Ванеса го удостои с унищожителен поглед.

— Че какво общо има това?

— Това, че ти си виновна за закъснението ни! — отвърна равнодушно Майкъл, докато Конрад го погледна с молба за примирие в очите.

За щастие Ванеса не му обърна повече внимание. Тя се разположи върху меката тапицерия и веднага заспа.

Когато най-после стигнаха хотела, Лаура също бе почти заспала. Конрад изгаси мотора и тя веднага отвори очи. Той излезе, за да се осведоми за стаите. След няколко минути се върна. Подслонът за гостите се състоеше от малки бунгала. Всичко беше много оригинално. Лаура бе възхитена от покритите със слама покриви и веднага си представи как Ванеса ще възнегодува срещу липсата на комфорт. Стаята им беше двойна и докато манекенката се къпеше в банята, Лаура седеше в леглото и разглеждаше няколко проспекта. Най-сетне Ванеса се появи в елегантна хавлия, ухаеща съблазнително. Лаура веднага се пъхна под душа. Когато свърши и си облече една лека лятна рокля, Ванеса вече я чакаше.

Срещнаха се с мъжете в един ресторант, който в този късен час бе почти празен. Веднага се появи келнер, за да вземе поръчката им. Но Ванеса не можеше да се реши какво да избере. Отне му повече от десет минути, докато поръча ястието, което й препоръча Конрад.

— Съжалявам, че съм толкова капризна, скъпи! — извини му се тя с меден глас, след като келнерът се отдалечи. — Дългото пътуване ме измори и изнерви.

— Утре ще можеш да се наспиш — отвърна той и й се усмихна.

Майкъл се обърна към Лаура:

— Щом Конрад говори за наспиване, това значи, че трябва да станем в шест, а не в четири и половина.

— Аз съм от ранобудните — каза Лаура и твърде късно забеляза, че сгреши, като призна това в присъствието на Ванеса.

Но Конрад веднага съобрази ситуацията:

— В такъв случай трябва да поплувате съвсем рано, тогава е най-хубаво!

Тъмните очи на Ванеса пробягаха неспокойно от единия към другия.

— Вие също трябва да се наспите, Лаура! — намеси се тя. — Не е нужно да ставате толкова рано заради Конрад.

— По-добре елате с мен на нощно къпане! — предложи ухилено Майкъл.

— Отхвърлям и двете покани, ако нямате нищо против! — отвърна Лаура дипломатично.

Ванеса пое въздух с облекчение.

— Вие сте умно момиче! — похвали я тя. — Не знам как Конрад понася студа толкова рано. От години не си го правил, скъпи, нали?

— За последен път преди месец в „Севън Оукс“ — отвърна дружелюбно той и потърси погледа на Лаура, която още си спомняше онази утрин, когато закусва с него до басейна.

Тази размяна на погледи не убягна от Ванеса и старото й недоверие отново се възвърна.

— Как всъщност е Стивън? — запита тя Лаура и не успя да скрие ревността си зад любезния тон.

— Нямам представа — отвърна спокойно Лаура. — Не съм го виждала от седмици.

— Нима? — разписка се Ванеса. — Мислех, че сте, така да се каже, сгодени?

Лаура й хвърли лека усмивка.

— Не, дори почти не сме приятели.

— Заряза Стивън, и то заради мен — обясни ухилен Майкъл и прегърна Лаура.

— Майкъл, зарежи глупавите си шеги! — смъмри го Ванеса и го погледна ядосано. Неочакваната му забележка изглежда взриви хладнокръвието й.

Оттук нататък вечерята вече не бе удоволствие. Макар ястията да бяха скъпи, изискани и умело сервирани, Ванеса все намираше по някой недостатък. Ядеше отегчено рибното си филе и се включваше в разговора само за някоя поредна забележка. Майкъл се опита да поразведри обстановката, но и Лаура бе изгубила желание да общува, защото непрекъснато чувстваше, че Ванеса я наблюдава. Конрад бе необикновено мълчалив и предложи след десерта да си легнат рано. Лаура и Майкъл тръгнаха нагоре към дървените бунгала, за да оставят двамата насаме. Вечерният въздух ухаеше силно на цветя, които растяха навсякъде в изобилие. Вечерта можеше да се нарече романтична. Лаура сметна, че Ванеса няма да ги последва скоро.

— Желая ви спокойна нощ! — каза Майкъл, когато стигнаха тяхното бунгало. — Но не мога да ви гарантирам.

Лаура се намръщи.

— Боя се, че днес не ми е до шеги.

— Но с Ванеса сигурно ще кръстосате някоя и друга шега!

Лаура го погледна усмихнато:

— Никога ли не позволявате да ви убедят?

— Не и след като зарязахте бедния Стивън. Добрият стар чичо Майкъл не се оставя да го вземат за глупак!

После се разделиха и Лаура го проследи замислено с поглед. Сетне се обърна решително и влезе в стаята си, без да погледне дали Конрад и Ванеса се задават отнякъде. Реши да избегне всякакви конфронтации с Ванеса и да се престори на заспала. После си каза, че няма нужда от такова държане. Облече си нощницата и си легна с едно списание. Тъкмо бе прочела първата статия, когато под прозореца се чуха стъпки и минута по-късно влезе Ванеса.

Това, че разговорът с Конрад не бе преминал според очакванията й, Лаура забеляза веднага. Наблюдаваше как манекенката се строполи на леглото, дръпна сандалите от краката си и нервно затърси цигара в чантата. Лаура въздъхна и отново се съсредоточи върху списанието. Сблъсъкът наближаваше и не виждаше никаква възможност да го избегне.

Ванеса я погледна изпитателно. После се разположи удобно в леглото си, кръстоса крака и изтръска отвисоко пепелта от цигарата в стъкления пепелник.

— Не ви ли беше достатъчен Стивън? — попита ненадейно тя.

Лаура пое дълбоко въздух и се опита да бъде търпелива.

— Просто решихме за в бъдеще да не се виждаме толкова често.

— Бих ви повярвала, ако не знаех, че се целите по-високо. Само си губите времето, разберете го най-сетне.

Лаура въздъхна силно.

— Какво искате от мен, Ванеса? Не можете ли да бъдете по-ясна?

Манекенката й хвърли злобен поглед.

— Не се правете на толкова невинна. Изглежда не знаете, но се държите като света вода ненапита.

— И това ви смущава?

— Сигурна съм, че смущава Конрад. Вашето целомъдрено поведение смущава един мъж като него.

— Така ли мислите? — изсмя се Лаура. — Не е ли свикнал с глупави гъски, които наивно го боготворят?

Ванеса забеляза, че Лаура не взема насериозно думите й, лицето й потъмня.

— Играете опасна игра, Лаура. Предупреждавам ви!…

— Щом предпочитате да вярвате в това, не позволявайте да ви убедят в противното — отвърна равнодушно Лаура и отново се зае със списанието.

Ванеса издуха нетърпеливо дима.

— Веднъж вече ви казах, че мога да бъда изключително неприятна. Явно трябва отново да ви го напомня.

— Звучи почти застрашително, като заплаха. Възнамерявате да ми направите нещо?

— Ставате смешна — отсече Ванеса, стана от леглото и започна да се съблича.

„С това дискусията трябва да е приключена“ — помисли си Лаура с облекчение. Остави списанието настрана, изгаси светлината и се сгуши в одеялото.

Суровите заплахи на Ванеса започнаха постепенно да й лазят по нервите. Време беше да направи нещо.

Дори с това да налее масло в огъня, на сутринта Лаура щеше да стане съвсем рано и да поплува с Конрад…

Когато първите слънчеви лъчи позлатиха хоризонта, Лаура се събуди, хвърли един поглед към часовника и разбра, че беше още много рано. Спомни си вчерашното си решение и веднага стана. Погледна към Ванеса, която дълбоко спеше. Промъкна се на пръсти до шкафа и извади банския си на зелени и черни ивици, както и една хавлия. За да не събуди Ванеса, се облече в банята.

Когато след няколко минути се върна в спалнята, си взе сандалите, плувна шапка и кърпа и отвори тихо вратата. Обгърна я хладната прегръдка на утринния въздух. Откри басейна без затруднение. Няколко мига постоя, съзерцавайки водата, която хвърляше зеленикави отблясъци под сутрешните слънчеви лъчи. Наоколо не се виждаше жива душа. Откъм дърветата долитаха птичи песни, а в един шезлонг се беше свила пъстра тигрова котка. Лаура се приближи до нея и започна да я гали. Животното я погъделичка по брадичката с влажната си муцунка. В този миг долови стъпки зад себе си откъм пътеката, водеща към басейна.

— Радвам се, че дойдохте — каза Конрад вместо поздрав.

Той се приближи сияещ към нея, висок и слаб, в син хавлиен халат.

Лаура веднага забрави котката. Вдигна поглед към него и срещна кехлибарените му очи.

— Чудех се защо се събудих толкова рано.

Конрад не сваляше очи от нея. Лаура погледна настрани, защото не можа да издържи ироничния му поглед. Отправи се към близкия стол и остави хавлията и кърпата си. Почувства се несигурна. Просто не й се удаваше да се движи свободно в негово присъствие. Сложи си плувната шапка, изкачи се до трамплина и се гмурна грациозно във водата. По средата на басейна се показа, преплува цялата му дължина в кроул и после премина в спокоен брус.

Конрад я последва по-късно. Скокът му накара котката да избяга панически в храсталака. Лаура я проследи с усмивка, след което насочи цялото си внимание към Конрад. Той преплува басейна с мощни тласъци, като създаваше впечатление на добре трениран плувец. Когато стигна края на коридора, се обърна към нея. Кожата му заблестя под утринното слънце.

— Вие сте отличен плувец — похвали го Лаура и хвана въжето на ръба на басейна. Престори се, че иска да си почине, за да не забележи Конрад, че го наблюдава.

— И вие плувате добре, също като русалка — отбеляза той.

— Най-сетне един комплимент! — изсмя се Лаура и изскочи на дървената скара.

— Мислех, че достатъчно сте получавала — заяви Конрад и белите му зъби блеснаха на фона на загорялото му лице. — Заслужавате да получавате комплименти, Лаура. Харесва ми шапката ви. Приличате ми на русалка или нимфа, не мога да реша кое от двете.

— И двете ме карат да мисля, че изглеждам като ученичка — отвърна тя. После смъкна шапката от главата си и разтърси дългите си руси коси.

— Сега сте още по-красива — отбеляза весело той, сякаш бе направила това само за него.

Лаура се отпусна в един шезлонг. Затвори очи и се обърна към слънцето. Усети приятната топлина върху тялото си и се заслуша в шума, който причиняваше Конрад, докато плуваше. После и той се изтласка от водата, подсуши се и седна до нея.

— Ванеса още ли спи?

Лаура кимна:

— Постарах се да не я събудя.

— Сънят ще й се отрази добре. През последните седмици имаше много ангажименти и това обяснява раздразнителното й поведение.

— Представям си — отвърна Лаура, според която нямаше нужда лошото поведение на Ванеса да се оправдава по такъв начин.

— А вие как прекарахте последните седмици?

— Майкъл ме впрегна в работа. Сега съм добре запозната с Йоханесбург и околностите му.

— А Стивън? Имате ли някакви вести от него?

— Обади ми се няколко пъти — отговори Лаура и погледна синьо-зелената вода. — Мисля обаче, че нищо не се е променило от последния път.

— Жалко.

Лаура се обърна учудено към него, а Конрад се усмихна оправдателно.

— За него, разбира се — добави той.

— Не мога да променя чувствата си.

— Не е необходимо да се защитавате. Аз не ви упреквам. Мислите ли по нашия проблем?

— Нито миг! — извика тя.

Конрад я погледна със задоволство.

— Трябва ви малко време, но мисля, че ще се споразумеем. Впрочем, кога е рожденият ви ден?

Лаура зяпна от учудване.

— Защо?

— Ще навършите 24, нали? Тогава вече няма да ме упрекват, че отвличам невинно дете.

— Какво… какво сте намислил?

— Още не съм решил съвсем, но докато дойде моментът, ще знам със сигурност.

— Но аз няма да бъда тук! Точно тогава ще бъде сватбата на приятелката ми Сандра, а аз ще бъда шаферка.

— Сигурно ще изглеждате фантастично, макар все още да нямам опит в сватбите.

— Предполагам, че има много жени, които с удоволствие биха ви помогнали в постигането на такъв опит.

Конрад се усмихна замислено.

— Не вярвам. Но може би рано или късно ще срещна своята избраница.

— Нима не искате да се ожените за Ванеса?

— Какво пък, би била красива булка. Тогава сигурно ще имате желание да бъдете отново шаферка?

Лаура се усмихна и сведе очи. Конрад продължаваше да я гледа все така изпитателно и тя почувства почти облекчение, когато зърна Ванеса, която идваше към тях откъм бунгалата. „Не е така просто да отвръщаш на ударите на Конрад, особено когато те засегне с някоя от уж небрежно подхвърлените си забележки“ — помисли си Лаура.

VIII

— В сравнение с Гранд каньон в Америка — разказваше Конрад, — Блейд ривър каньон е по-малък.

Когато погледна към бездната от необятни долини, Лаура занемя от възхищение. Тя направи няколко снимки на каньона, докато Ванеса мърмореше зад гърба й. Минаха по дължината на каньона, в който на 700 метра под тях лъкатушеше Блейд ривър. Излъсканите скали от двете страни на пропастта преливаха в зелени, виолетови и червени нюанси. После пътуваха в продължение на километри през пищно зелена местност, която постепенно премина в синьо-зелен, рязко очертан равнинен ландшафт. Тук-там се натъкваха на малки селца от прости, покрити с трева глинени колиби, където хората продължаваха да живеят както преди столетия. За Лаура тази гледка беше нещо ново и тя все молеше Конрад да спре, за да снима.

— Трябва да оставите лента и за Националния парк „Крюгер“ — отбеляза малко нетърпеливо той след поредното спиране.

Тя се успокои за известно време, докато откри отново един обект, който просто крещеше за снимане.

Най-сетне отбиха от магистралата и спряха до един храст. Гледката, която местните хора наричаха „Божият прозорец“, бе главозамайваща. В далечината реката се виеше през долината. Конрад показа на спътниците си „Крюгерпарк“ и поясни, че зад него лежи Мозамбик, чиито върхове се очертаваха едва-едва на тъмния хоризонт.

Дори Ванеса изглеждаше впечатлена от това, което виждаше. Откакто бе срещнала сутринта Лаура и Конрад при басейна, бе необикновено спокойна и любезна. След като Лаура направи няколко снимки, всички се прибраха в колата и продължиха към Сабе, където щяха да обядват. Към три часа се озоваха източно от „Крюгерпарк“. При това следваха реката Сабе, докато на границата с парка се раздвои в делта. Минаха през пищно зелено плато, а после през сухата, напукана равнина, осеяна с храсталаци. Имаше каучукови дървета, акации и бодливи храсти. Лаура случайно откри едно хлебно дърво с гъста тъмна корона и сплетени корени.

Портата „Паул Крюгер“ представляваше входът на „Крюгерпарк“. Скоро се натъкнаха на първия козел, който ги загледа с любопитство, после бавно прекоси пътя и най-спокойно захрупа тревата край него.

Конрад намали скоростта и Лаура веднага се залепи на прозореца с камерата си, без да обърне внимание на шеговитата му забележка, че паркът е пълен с такива животни и че ще може да ги види и утре. Откриха цяло стадо от този вид, след което не видяха друг дивеч по късата пресечка към Скукуза.

Когато стигнаха мотела, Лаура се огледа внимателно наоколо. Малките бунгала и къщички не бяха едно до друго. Някъде беше прочела, че тук е най-големият хотел в резервата, който можеше да приеме до 500 посетители, но ни най-малко не се учуди, когато Ванеса промърмори недоволно:

— Има ли тук ресторант?

— Няма. Ще си накладем лагерен огън и ще ядем лъвско месо от общ тиган — каза сухо Майкъл.

Лаура с труд успя да потисне смеха си.

— Ресторантът и магазинът са отсреща — обясни невъзмутимо Конрад и посочи една стара сграда с нисък покрив.

Той се насочи към хотела, за да потвърди резервацията на стаите им. Майкъл се обърна към Лаура.

— Трябваше да си вземем риба за лагерния огън довечера — предложи той, за да ядоса Ванеса.

— Добра идея! — отвърна Лаура въодушевено, без да обръща внимание на факта, че тя не се интересува от разговора им.

Когато Конрад се върна, Майкъл повтори предложението си. Конрад кимна.

— Идеята не е лоша, стига всички да са съгласни.

Манекенката не каза нищо. Явно не беше в настроение да капризничи. Лаура я погледна предпазливо и се замисли как ли щяха да прекарат тази вечер. Мисълта да дели една стая с Ванеса съвсем не я блазнеше, но изглежда единичните стаи не бяха на мода в този мотел.

Когато Конрад спря пред временната им квартира, Лаура въздъхна с облекчение, щом разбра, че четиримата ще делят едно бунгало. То се състоеше от две двойни спални, баня и малка кухня.

След като се настаниха, Майкъл отиде да събере сведения за „Крюгерпарк“. Лаура разгледа междувременно околността и направи няколко снимки. Час по-късно — срещна Майкъл като по поръчка в магазина, който напуснаха с две големи кесии. Когато се върнаха в бунгалото, Конрад тъкмо се занимаваше с наклаждането на огъня. Ванеса се протягаше в един рибарски стол и го наблюдаваше, държейки както винаги цигара.

— Изглеждате така, сякаш ще храните цял полк — ги посрещна Конрад.

Лаура постави кесията си върху масичката за пикник и му се усмихна.

— Днес Майкъл е решил да черпи.

Майкъл й хвърли една торбичка с хлебчета и се ухили.

— Всичко да е намазано с масло, преди още да съм си го помислил! — заповяда той.

Лаура се разсмя, взе няколко пакетчета от голямата кесия и изчезна в кухнята. Не след дълго се появи с табла сандвичи и завити във фолио домати, които трябваше да се изпекат. После донесе чинии и чаши. Месото остави на мъжете и седна до Ванеса.

Вечерта беше прекрасна. Бледосиньото небе потъмня постепенно, когато се спусна мракът. Слънцето се скри зад далечния хоризонт, изпращайки последните си златни лъчи.

— Чудесна вечер! — възкликна тихо Лаура, но Ванеса само сви отегчено рамене и дръпна от цигарата си.

Лаура се отказа да води приятелски разговор с нея и се озърна. Отвсякъде се бяха насъбрали на групи различни семейства, а апетитният мирис на изпечената риба се издигаше в нощта. Наоколо тичаха деца. Лаура се усмихна и си спомни своето детство. Погледът й се спря на Конрад. Не я беше грижа дали Ванеса ще забележи. Той беше с избелели джинси и светлосиня риза, чиито ръкави беше навил. В такива дрехи го виждаше за първи път. Но дори и така Конрад изглеждаше така мъжествен и представителен, както в официален костюм. С вилица в ръка той седеше пред цвърчащото месо. Сега пред Лаура се откри една нова негова страна, която досега й бе непозната.

По-късно, когато седнаха около масичката, той се държа така изискано, сякаш не ядеше котлет от хартиена чиния. Същото не можеше да се каже за Ванеса. Тя си избърса невъзмутимо пръстите в една салфетка и полагаше огромни усилия да не накапе панталона си. „Ни най-малко няма време да наблюдава Конрад и мен“ — помисли си Лаура.

След вечерята останаха край огъня. Силното цвърчене на щурците изпълваше тишината на нощта, тук-там прорязвана от крясъка на някое горско животно.

„Това е африканската нощ“ — помисли си Лаура, обзета от прилив на романтични чувства, но в следния миг подскочи от ужас, когато съвсем близо до нея се надигна вой, последван от зловещ смях.

— Това да не е хиена? — попита тя с широко отворени от страх очи.

Конрад кимна.

— Ловуват най-вече нощем.

— Мислех, че се хранят с мърша.

— Вярно е, но ядат още и по-дребни животни или малките на по-едрите видове.

Лаура потръпна. Беше забравила, че и в защитените области властват законите на джунглата. Конрад, който забеляза уплахата й, сви рамене:

— По този начин природата се регулира.

— А какво става например с младите лъвове? Нима и те стават жертва?

— Разбира се. Лъвиците са лоши майки. Много лъвчета умират от глад. Лъвовете се подчиняват на един странен социален закон — обикновено лъвицата събира плячката, а лъвът е първият, който се заема с нея. На второ място идва лъвицата, а за малкото остават останките. Често обаче нищо не остава.

— Лъвовете хващат ли млади слонове?

— Понякога, макар че по принцип едно стадо слонове може да се защитава добре срещу всякакъв враг.

Тя слушаше обясненията му като замаяна.

— Има ли в тази част на „Крюгерпарк“ много слонове?

— Болшинството живеят по на север — отвърна той.

Лаура се разочарова.

— А аз се надявах, че утре ще видя слонове.

— Вече ви казах, че този сезон не е най-подходящият за наблюдение на животни, били те слонове или антилопи. Не мога да ви дам много надежда — Конрад замълча за миг и продължи: — Най-добре е да се тръгне при изгрев-слънце. Пътят минава край реката. Възможно е да се срещнат някои животни, които се връщат от водопой. Не е нужно обаче да правите снимки — в архива ни има достатъчно фотографии на животински видове от предишните ни екскурзии. Така че не бих желал да прекарвате много време в резервата. Най-късно в седем часа трябва да сме на пътя за Йоханесбург. Имам уговорка там след обяд.

— Желае ли някой от вас да придружи Лаура утре сутринта до резервата? — погледът му се отправи към Майкъл и Ванеса.

Майкъл се засмя и завъртя ужасено глава:

— Преди изгрев-слънце? Пази боже!

— Ванеса — попита Конрад — какво ще кажеш?

— Ще ида с Лаура — отвърна манекенката, след като помисли.

— Сигурна ли си, че искаш да станеш толкова рано? — поиска да се увери Конрад.

Ванеса сви равнодушно рамене.

— Отдавна не съм била в „Крюгерпарк“. И за мен това е добра възможност да видя на свобода диви животни — заяви тя и отвърна на учудения поглед на Лаура с коварна усмивка.

— Добре, значи уредихме и това — заключи доволно Конрад. — Но не забравяй какво казах за времето! Един час в резервата ви е достатъчен.

— Ще се постарая да се върнем точно навреме! — отвърна послушно Ванеса. — Но нали знаеш как подивява Лаура, когато е с камера в ръка?

Конрад погледна със задоволство към Лаура.

— Надявам се, че имате достатъчно лента?

— Запазила съм си половин филм — каза тя. — Но предпочитам да взема малката камера от багажника. Май ще трябва да проверя в чантата си колко филма са ми останали.

Конрад бръкна в джоба си за ключовете на колата. Лаура ги взе и пое към паркинга. Отвори багажника и въздъхна. Ревността на Ванеса бе непоносима. Беше се надявала да иде още веднъж в резервата с Конрад, не само за да бъде насаме с него, но и защото щеше да й обяснява по-добре. Сега едничката й надежда беше, че Ванеса няма да й създава трудности. В момента бе невъзможно да разбере дали Ванеса иска само да предотврати оставането й насаме с Конрад, или преследва някаква друга цел. Мисълта за „Крюгерпарк“ вече не я радваше толкова.

Лаура взе чантата с филмите от багажника и го затвори. Тъй като върху масата беше по-светло, тя се върна при останалите, които продължаваха да седят край огъня, и затърси из чантата си.

— Имам само още един филм — установи недоволно тя, като продължаваше да рови.

— Това ще трябва да ти стигне за първите пет минути — обади се шеговито Майкъл.

Лаура се усмихна насила. Тогава откри в един страничен джоб още един филм и не забеляза, че заедно с пакетчето бе измъкнала още нещо.

— Загубихте нещо! — извика Ванеса, която винаги бе нащрек, щом се касаеше за някоя дреболия.

Лаура погледна надолу. Тъкмо се канеше да се наведе, но Конрад я изпревари. Проницателните му очи бяха открили изсушеното цвете, което той й бе подарил в онзи следобед на носа.

— О — измънка смутено тя и се изчерви до ушите. — Колко странно, че съм го запазила!

— Наистина странно! — съгласи се Конрад и й върна цветето.

При това я погледна така твърдо, че Лаура се принуди да издържи погледа му. Всичките й сетива се напрегнаха. Вече бе невъзможно да го залъгва с безразличие. Конрад вече знаеше истината и Лаура прочете това в искрящите му очи.

— Елате, Лаура — подкани я той със самоуверена усмивка. — Ще направим малка разходка.

Тя го погледна втренчено, обзета от паника.

— Но това… това… защо? Къде… искате да ходим? — обърка се Лаура.

Но той не искаше да слуша протестите й. Грабна филма от ръката й, хвърли го в чантата и я метна с лекота на рамо. Със свободната си ръка обви кръста й. Без да го е грижа за съпротивата й, Конрад се обърна към другите двама:

— Имаме да обсъдим нещо — обясни любезно той, без да обръща внимание на Ванеса, чието лице пребледня като платно от ярост и ревност.

Майкъл гледаше ту единия, ту другия. После взе празните бутилки от бира и стана.

— Ела, трябва да си лягаш! — обърна се той към Ванеса. — Нали искаш утре да станеш рано.

Лаура не можа да чуе отговора, който последва. Без да продума, последва Конрад до колата. Почака, докато той извади ключовете от джоба си и й отвори вратата да влезе. Отпусна се с въздишка на примирение върху меката тапицерия — лек израз на чувствата, които бушуваха в нея.

— Как можете да тръгнете с мен и да оставите Ванеса! — упрекна го тя, когато той зае мястото си зад волана и затвори вратата.

— Какво общо има Ванеса?

— Но вие сте… — поде Лаура.

Но Конрад направи нетърпеливо движение и запали колата.

— Няма нищо, което да тежи на съвестта ми! — отвърна равнодушно той.

— И къде отиваме? — попита Лаура, когато излязоха на шосето.

— Надолу към реката. Имам огромното желание да ви хвърля на крокодилите! — каза свирепо той.

Лаура го погледна гневно.

— Знайте, че си правите прибързани изводи!

Но Конрад само й хвърли доволен поглед и съсредоточи вниманието си върху пътя. Лаура наблюдаваше профила му. В този момент Конрад изглеждаше като човек, на когото всичко може да се довери. Облегна се назад, затвори очи и се помъчи да запази спокойствие. Не искаше да мисли за онова, което щеше да се случи в следващите минути.

Не след дълго Конрад спря колата. Изгаси мотора и се обърна към Лаура. Видът му беше доста особен.

— Значи искате да се борите до край? — попита той, а в гласа му прозвуча насмешка.

— Вече ви казах, че си правите грешни заключения. Просто не ме интересувате и това е всичко!

Конрад се разсмя тихо й я загледа спокойно.

— Не ви вярвам, Лаура! Мога дори да заявя, че са ви необходими огромни усилия, за да не се поддадете на чара ми.

Последната му забележка я накара да се извърне гневно, при което срещна доволната му усмивка.

— Високомерието и арогантността ви нямат граници! — изсъска тя и твърде късно забеляза, че падна в капана му.

Конрад измъкна ръката си, за да я придърпа по-близо до себе си и отвърна на рязкото протестно движение със сериозен тон:

— Впрочем, сега трябва да ми се извините, Лаура! — ръката му се плъзна по косите й, лицето му се доближи до нейното. — Но имаме да обсъдим нещо по-важно — гласът му прозвуча изключително нежно.

— Не искам да говоря за каквото и да било с вас, докато се държите така — отвърна хладно Лаура.

Нужно й беше огромно усилие на волята, за да устои на страстното желание да се хвърли в обятията му. Всяка частица от тялото й копнееше за този мъж.

„Загубена съм, ако ме целуне сега“ — помисли си тя объркана. Тъмните му очи проблясваха в полумрака.

— Радвам се, че поне разбираш настроението ми. В такъв случай сигурно знаеш, че нямам намерение само да те гледам — каза той с особен дрезгав глас.

— Нима сте го правил някога?

— Ще се учудиш, ако узнаеш колко силно е трябвало да се въздържам понякога. Какво целят сега твоите оправдания? Така няма да стигнем далеч, а търпението ми бързо се изчерпва.

— Пуснете ме, Конрад! — примоли се Лаура, която изведнъж остана без сили да се бори.

— Не е трудно да се освободите от мен — отвърна иронично той и се наведе напред.

В следния миг устните му се притиснаха върху нейните. Лаура не бе неподготвена за тази стремителна целувка, но въпреки това усети как бе увлечена от неговата страст. Нямаше сили да се противопостави. Нито една негова целувка не можеше да се сравни с тази, която подпали кръвта й във вените. Ръцете му вече не бяха така внимателни. Те разпалваха огнена страст, която бушуваше в цялото й тяло. Лаура изстена, когато той разкопча роклята й на гърдите и смъкна презрамките на сутиена, но дори и тогава не се противопостави. Беше се предала безпомощно на този опитен мъж, чиито ръце и устни направиха съвсем слаба.

— Устните ти са толкова сладки, Лаура — мълвеше Конрад в ухото й. — А тялото ти е така нежно! — после гласът му прозвуча по-дрезгаво: — Е, разбра ли най-сетне, че любовта не е игра?

Той я пусна и я погледна изпитателно. Лаура не беше способна нито да говори, нито да го погледне. Само кимна. Положи глава на гърдите му и се заслуша в ударите на сърцето му. Погледна замечтано месеца и звездите, които осветяваха тъмното африканско небе.

Лаура беше капитулирала, защото не можеше повече да противостои на чара му. А и не искаше. Искаше да приеме това падение, защото го обичаше.

IX

Слънцето тъкмо се бе показало над хоризонта. Въпреки това пред „Крюгерпарк“ вече се бе наредила дълга опашка от коли.

Лаура погледна часовника си с надеждата, че скоро ще се доберат до входа на резервата. Сутрешното пътуване бе доста изморително.

Нямаше нужда да вдига очи към Ванеса, за да разбере, че не бе в добро настроение. Не бяха разменили ни една дума относно случката през миналата нощ. Но зад спокойствието на Ванеса се таеше скрита враждебност, която безпокоеше Лаура.

Най-сетне портата се отвори и колите навлязоха в резервата.

Не след дълго стигнаха маркирания кръстопът, където една част от колите пое към Сатара, а другата — на изток към Преториоскъл. Ванеса зави към „Сабе роуд“, както бе направил Конрад, и последва няколко други автомобила, насочени към същата цел.

Лаура отправи поглед към реката. Водата хвърляше меки отблясъци. Тук-там се мяркаше някой козел или импала в храсталака. После вниманието й се отклони от реката и се насочи към пътуващата пред тях кола. За радост на децата вътре няколко маймуни се покатериха върху нея. Една увисна на задното стъкло, друга се заигра с чистачките.

— Не са ли забавни? — извика Лаура, смеейки се на шегите на маймуните.

С бегъл поглед встрани фиксира суровото сериозно лице на Ванеса. Направи няколко снимки на маймуните от прозореца. С удоволствие би почакала, докато дойдат върху тяхната кола. Но щом автомобилът отпред потегли, Ванеса веднага даде газ.

Джунглата ставаше все по-гъста, така че реката вече едва се виждаше. Най-после Лаура съзря стадо импали. Те пасяха по един страничен път, който водеше надолу към реката. Бяха четири-пет възрастни животни и няколко млади.

— Жалко, че са толкова далеч! — възнегодува тя, знаейки забраната за отклонения от главния път.

— Какво има? — попита Ванеса ненадейно.

Лаура се обърна към нея учудена.

— На страничния път, който могат да използват само пазачите и който току-що стигнахме, видях няколко импали. Онези редки антилопи, нали знаете? Но сме твърде далеч, за да ги заснема.

Ванеса веднага намали скоростта, след което спря.

— Сега доволна ли сте? — попита и обърна, колата.

Лаура я зяпна в недоумение:

— Но, Ванеса! Този път е само за пазачи! На табелите прочетохме, че трябва да останем на главния път!

— Че кой ще ни види? — попита равнодушно манекенката и насочи колата към тесния път.

— Навсякъде по пътя има патрули! Всичко това не си струва, Ванеса!…

Но Ванеса не я слушаше. Продължи, без да обръща внимание на опасенията на Лаура.

— Ванеса! — опита още веднъж тя, но само я ядоса.

— Затворете си устата най-после! — тросна й се манекенката. — Искахте да се приближите до импалите, така че не се оправдавайте!

Лаура погледна възмутено спътничката си и се облегна на седалката с въздишка. Стана й ясно, че е безсилна пред упоритостта на Ванеса. Надяваше се, че ще излязат на главния път, преди да ги открие някой пазач.

Щом наближиха импалите, животните надигнаха любопитно глави, готови всеки миг да побегнат. Това бяха прелестни антилопи с големи тъмни очи и лъскава, червеникавокафява козина, която по слабините преминаваше в бяло. Лаура се молеше да не избягат. След като гледаха известно време автомобила, животните наведоха грациозните си глави и продължиха да пасат. „Би било глупаво да се изпусне такава възможност“ — помисли си Лаура. Когато Ванеса спря колата, тя смъкна стъклото и ги снима. Някои от животните я погледнаха недоверчиво. Лаура остана доволна от снимките и затвори прозореца. После се обърна с усмивка към Ванеса.

— Благодаря за жертвата, която направихте, но сега трябва по най-бързия начин да се върнем на главния път. Впрочем — добави тя, поглеждайки часовника — бихме могли да потеглим направо към мотела. Вече повече от час сме в резервата, а Конрад иска да отпътуваме в седем.

Но Ванеса явно не я слушаше. Седеше неподвижно на волана, гледаше реката и с нищо не показваше, че възнамерява да запали колата.

— Ванеса! — извика възмутено Лаура и този път спътничката й благоволи да се обърне.

— Никъде няма да ходим, мис Лаура Гайл! Ще седим тук и ще говорим — изсъска манекенката.

Лаура я погледна втренчено. Заплашителният тон в гласа на Ванеса показваше, че говори сериозно.

— Но, Ванеса — опита тя още веднъж. — Моментът не е подходящ за разговори. Не можем да стоим тук. Освен това Конрад ни чака.

— Мислите ли, че това ме засяга? — процеди в отговор Ванеса.

Лаура се намръщи гневно.

— За Бога, тръгвайте най-после! Ставате смешна!

Тъмните очи на Ванеса засвяткаха от вълнение.

— Ще седим тук — повтори тя. — И сега ще ми разкажете какво има между вас и Конрад!

— Това изобщо не ви засяга! — отвърна Лаура през зъби.

— Ах, ти… долна мръсница! — злобно изсъска Ванеса.

Когато Лаура срещна мътния, свиреп поглед на спътничката си, студени тръпки полазиха по гърба й.

— Съжалявам, Ванеса, но наистина нямам желание да говоря с вас за Конрад — каза тя привидно спокойна.

— Как си позволявате?! — кипна Ванеса. — Знаете, че Конрад и аз скоро ще сключим брак, и не преставате да му се хвърляте на вярата?

— Нима наистина мислите така? — Лаура не можа да скрие насмешката в гласа си. — Мисля, че Конрад знае какво прави. Но сега наистина трябва да се връщаме! Знаете, че той ни чака.

— Вие ще сте виновна, ако закъснеем. Да знаете само как мрази Конрад да го бавят. Това може да ви струва работата!

— И вие явно целите точно това — Лаура все още успяваше да се владее.

— Естествено — призна Ванеса без заобикалки. — Има няколко възможности да се отърва от вас и тази е една от тях.

— Едва ли Конрад ще ме уволни за това, че вие сте виновна за закъснението ни — отвърна Лаура и погледна крадешком часовника си.

— Зависи колко време ще го накараме да чака.

— Явно забравяте, че седите на волана, Ванеса, — отбеляза Лаура и се помъчи да се усмихне.

— Какво ни пречи да си сменим местата?

Лаура скръцна със зъби и погледна към главния път. Изпита силно желание да се появи някой пазач.

— Известно ви е, че не можете да тръгнете пеша — каза злорадо Ванеса и запали нова цигара.

Лаура отново погледна през стъклото. Нямаше смисъл да спори с Ванеса, която очевидно бе решила да хапе и не позволяваше на нищо и никой да я отклони от намерението й. Реши да чака.

Цигареният дим в колата ставаше все по-плътен и Лаура тъкмо се канеше да смъкне прозореца, когато Ванеса я изпревари.

Междувременно слънцето се бе издигнало по-високо и обливаше джунглата с топла златиста светлина. Една от импалите беше прекосила тъмната пътека и сега пасеше от другата страна. Лаура размисли дали да направи още една снимка, но животното бе от страната на Ванеса. След последната цигара манекенката запали следваща. Явно бе решила да седи тук цяла вечност.

Лаура ставаше все по-нетърпелива. Можеше да си представи как ги чака Конрад. Щеше да побеснее от гняв, защото бяха в резервата вече повече от два часа. Погледна за пореден път към главния път. Започваше да недоумява защо не са ги открили още; вероятно колата не се виждаше от пътя. Маслиненият й цвят се сливаше със зеленината.

Отново насочи вниманието си към своята спътничка. Ванеса издухваше най-спокойно дима през прозореца и гледаше унесено навън.

Погледът на Лаура се плъзна по ключовете на колата и й хрумна една идея. Щеше да се сети по-рано, ако не беше толкова ядосана. Наведе се предпазливо напред и тъкмо щеше да натисне клаксона с все сила, когато Ванеса блъсна ръката й настрани и грабна ключовете.

— Не трябваше да правите това, Лаура! — изсмя й се тя.

С бавно, добре премерено движение манекенката хвърли ключовете през прозореца. Лаура ги видя да падат в тревата на около пет метра пред импалите. Някои от животните надигнаха глави и подушиха въздуха, след което продължиха да пасат.

— За Бога, Ванеса! — извика Лаура. Беше ужасена и разгневена от детинското й държане.

Но Ванеса само разтърси черната си коса и дръпна от цигарата.

— Сама си го изпросихте — триумфално заяви тя.

— Крива ви е сметката! Конрад ще изпрати група да ни търси.

— Мисля, че по-скоро ще дойде самият той — отговори Ванеса. — Затова сега ще трябва да си разменим местата, за да пасне историята, която ще му разкажа.

След тези думи излезе от колата. Хвърли поглед към пасящите антилопи, заобиколи колата и стигна до вратата на Лаура. Последната се поколеба дали да не заключи, но после реши, че ще е по-добре да слезе и да потърси ключовете.

Животните продължаваха да пасат спокойно. Бяха най-малко на десет метра разстояние. Дори ако в храсталака дебнеше хищник, Лаура мислеше единствено за това, как с ключовете ще овладее колата. Без много да мисли, взе камерата от задната седалка и я окачи на врата си. Би било жалко, ако пропусне възможността да снима животните отблизо.

— Отивам да потърся ключовете — обърна се тя към Ванеса.

— Вие сте луда! — извика уплашено манекенката. — Тук сме насред джунглата, а не в зоопарка!

— Тогава побързайте да влезете в колата! — отвърна Лаура невъзмутимо и прекоси пътя.

— Струва ми се, че зад импалите помръдна нещо! — викна Ванеса след нея. — Може да е било лъв!

Убедена, че манекенката блъфира, Лаура не се разколеба, а тръгна към мястото, където предполагаше, че са ключовете, и се наведе да ги вдигне.

Тъкмо й се стори, че чува шум от приближаваща кола, когато вниманието й ненадейно бе привлечено от едно размърдване в храстите. За част от секундата сърцето й спря. Обзе я паника, гърлото й пресъхна. В бодливия храст дебнеше една лъвица. На Лаура й се стори, че мина цяла вечност, докато лъвицата се нахвърли върху една импала. Инстинктивно грабна камерата и започна да снима борбата между животните. Другите антилопи побягнаха уплашени, но Лаура седеше там като прикована, сякаш нещо я принуждаваше да заснеме злочестата жертва.

Беше направила цяла серия снимки, когато чу стъпки зад гърба си. В следния миг нечия ръка сграбчи болезнено лакътя й. Камерата й се изплъзна и се удари в гърдите й.

— Да не си се побъркала! — кресна Конрад, а тъмните му очи блеснаха от гняв.

— Конрад! — промълви тя, недоумявайки откъде се е появил.

Без да продума повече, той я дръпна към колата. Лаура видя зад него лицето на един от пазачите, който държеше оръжие.

Трескаво бе натикана в колата и преди да успее да се нагласи удобно, Конрад зае мястото зад волана и попита възбудено:

— Къде са ключовете?

— Мисля, че са в Лаура — отвърна невинно Ванеса. Лаура свали камерата и потърси ключовете в джоба на панталона си. Шокът постепенно премина, но цялото й тяло започна да трепери, Конрад обаче я погледна само бегло.

Миг по-късно той запали колата, след което отново я изгаси, тъй като на прозореца се появи пазачът.

— Трябва ли да дадем обяснения пред управлението? — попита Конрад.

Мъжът поклати глава.

— При тези обстоятелства можем да минем и без наказание. Но трябва сериозно да предупредите младата дама, че обикновено не прощаваме такива тежки нарушения на реда — той хвърли гневен поглед към Лаура и продължи: — Беше много глупаво от ваша страна, мис. Надявам се, че това ще ви е за урок. Забраните имат само една цел: да пазят посетителите ни.

Лаура се опита да даде някакво извинение. Чувстваше се толкова неловко, че почти не можеше да говори.

Конрад благодари още няколко пъти на пазача и подкара колата. Когато излязоха на главния път, Лаура се облегна назад и се опита да възвърне контрол над треперещото си тяло.

— Всичко ли е наред? — попита Конрад с дрезгав глас и погледна в огледалото.

Лаура кимна. Нямаше сили да отрони дори една дума. Затвори очи и реши да се пребори с чувството за слабост. Не искаше да се предаде и да се разплаче пред Конрад и Ванеса.

— Какво изобщо търсехте тук? — попита той.

— Идеята беше на Лаура — обясни манекенката. — По главния път не видяхме никакви животни. Когато отказах да обърна, тя седна зад волана и продължи нататък в търсене на животни. Накрая видя импалите на страничния път и преди да успея да я спра, насочи колата към тях.

— Не можеше ли да ги снима от колата?

— Да, така направи. Но тогава аз споменах, че съм видяла нещо в храсталака зад тях. Казах, че може да е някой лъв. Лаура обезумя от желание да направи уникални снимки и скочи, преди да успея да я спра. Мисля, че изобщо не съзнаваше опасността.

— А защо се беше навела на пътя?

Ванеса бе готова да отговори:

— От вълнение изпусна ключовете. Не знам защо ги беше взела. Може би се е страхувала, че отново ще седна на волана. Но ти навреме ни намери, съкровище. Беше ли изпратил пазача да ни търси?

— Това бе чиста случайност — отвърна Конрад. — Майкъл получил някаква информация, докато ви търсех, и се обадил в управлението. В същото време един от пазачите доложи, че някакъв зелен мерцедес е спрял на страничен път. За останалото не беше трудно да се досетя.

— Радвам се, че Лаура не пострада — отбеляза Ванеса. — Малко оставаше, нали?

— Може да се каже — промърмори Конрад.

Лаура отвори очи и видя, че той отново я гледа в огледалото. Отклони бързо погледа си. Можеше да се оправдае, но сега Конрад сигурно не беше в състояние да прозре истината. Погледна към камерата си, изпълнена със задоволство от сензацията, която бе запечатала върху лентата. Поне разходката си струваше!

Когато стигнаха мотела, Майкъл веднага изскочи от бунгалото.

— Привет! — извика той, докато слизаха от колата.

— Радвам се, че връщаш живи и здрави и двете — каза на Конрад, след което се обърна към Лаура. — Зле ли ви е? — попита загрижено, защото бе много бледа.

Тя се усмихна плахо и поклати русата си глава. Но преди да успее да каже нещо, Конрад се озова до нея. Хвана я за ръка и се обърна към приятеля си:

— Трябва да говоря с Лаура, Майкъл. Ще можеш ли да придружиш Ванеса до ресторанта?

— С удоволствие — отвърна любезно той, малко учуден от враждебната студенина в гласа му.

Конрад я въведе в бунгалото. Тя също имаше нужда от едно силно питие, но не посмя да каже. В кухнята Конрад я пусна и седна на ръба на масата.

— Е? — поде той и погледна към нея. — Каква е вашата версия?

Лаура сви рамене и отбягна погледа му. Една частичка от съзнанието й се събуди от унеса.

— Нали чухте какво каза Ванеса. Какво повече искате?

— Може би истината?

— Но тя ви разказа, че не съм я послушала и съм излязла да заснема смъртната борба. Е, мисля, че имах късмет и че ще мога да ви представя изключителни снимки.

Искрящите му очи потъмняха.

— Не ме интересуват снимките ви. Заради този инцидент би трябвало да ви изхвърля от работа!

— Тогава направете го — отвърна хладно тя. — И без това възнамерявах да напусна страната.

— Нима? Мога да се закълна, че чух лично от самата вас за намерението ви завинаги да останете в Южна Африка — отбеляза иронично Конрад.

Лаура сви рамене и се опита да се усмихне. Сърцето й се сви от болка, когато каза:

— Всички допускаме понякога грешки, нали?

— Но вашата грешка е по-голяма, отколкото предполагате. Кога ще отпътувате?

Тя прокара уморено ръка по челото си. Бе прекарала напрегната и вълнуваща сутрин и нервите й не издържаха.

— Не можем ли да говорим за това по телефона? — попита изморено.

Настъпи мълчание. Конрад я гледаше, без да помръдне. После неочаквано каза с глас, който досега Лаура не бе чувала:

— Щом така искате. Но не забравяйте — очаквам до една седмица решението ви.

После се надигна и излезе от кухнята.

Лаура остана да седи неподвижно, загледана през прозореца. Всичко стана така бързо, че почти не забеляза какъв обрат прие разговорът.

Виновни отново бяха глупавото й свободолюбив и гордостта й. Но може би така щеше да е по-добре. Не искаше да играе в живота на Конрад Стейн второстепенна роля.

X

— Ще ми липсваш, Сандра — прегърна Лаура приятелката си със сълзи на очи.

Сандра й се усмихна.

— Още малко и ще се разплача.

— Ей вие, двете, спрете най-сетне — усмихна се Луис и прегърна нежно младата си съпруга. — Сандра не е тръгнала за Сибир, така че пак ще се видите.

Лаура взе кърпата, която Сандра й подаде, и си избърса очите. После се усмихна измъчено.

— Не че съм сантиментална, Луис. Сигурно виното е виновно.

Докато наблюдаваше младата двойка, бе обзета от противоречиви чувства. Сандра и Луис бяха най-добрите й приятели. От една страна, Лаура много се радваше, и за двамата, а от друга — трябваше да свикне с промяната, която носеше със себе си бракът им. За в бъдеще щеше да бъде доста самотна.

Сякаш разчел мислите й, Луис се наведе и я целуна по бузата.

— Да не изчезнеш в Маями, докато сме в Гърция?

— Няма, обещавам — усмихна се Лаура.

Луис се обърна към Стивън, който стоеше до нея:

— Пази я добре!

Лаура и Стивън проследиха с поглед младоженците, когато излязоха, за да се сбогуват с останалите гости.

„Ако нещата бяха протекли малко по-другояче — размишляваше тя, — сега можех да бъде омъжена за Стивън. Досега никога не съм съжалявала за това. Днес съм смешно сантиментална!“

Малко след това те също излязоха навън, за да изпратят младата двойка. Застанаха един до друг, весело размахали ръце, и гледаха отдалечаващата се кола с надпис „Младоженци“.

Повечето гости се бяха разотишли и Лаура трябваше да се сбогува само с родителите на Стивън.

— Приятно ми беше да ви видя отново — усмихна се мисис Хънтър.

Тя бе очарователна, както винаги, но не можеше да скрие онази малка искрица на болка, която напираше в погледа й. Вероятно не можеше да забрави, че Лаура бе отблъснала сина й.

Джулиън Хънтър разтърси сърдечно ръката й и й намигна:

— Защо и вие не се постарахте като всяка млада жена да уловите сватбения букет на Сандра?

Лаура сви рамене.

— Явно не ми е писано да бъда добра съпруга…

— Е, аз пък виждам нещата иначе. Знам, че невинаги се сбъдва старата поговорка: „Която хване букета, ще бъде следващата булка.“ Впрочем, вчера срещнах случайно Конрад Стейн. Пита за вас.

— Така ли? И как е той? — попита Лаура с надеждата, че Джулиън Хънтър няма да забележи как само името му накара сърцето й да подскочи.

— Добре, бих казал дори — много добре. — Мистър Хънтър я наблюдаваше с някаква смесица от симпатия и снизхождение. Но като видя, че жена му губи търпение, се наведе към нея и я целуна по бузата: — Желая ви всичко хубаво, скъпа. Позволете на сина ми някой път отново да ви покани на обяд у нас.

— Добре, м-р Хънтър — промърмори Лаура и се усмихна. — Благодаря за всичко.

Той й намигна още веднъж, сякаш искаше да й покаже, че я разбира, и хвана жена си под ръка.

— Да не си казал на баща си за Конрад й мен? — попита Лаура Стивън, докато я изпращаше до дома й.

— Не, Лаура, не съм — отвърна той и й хвърли бегъл поглед, след което отново се съсредоточи върху волана. Не след дълго добави:

— Веднъж ме занимаваше тази мисъл. Но се съмнявам, че баща ми ще вземе под внимание едно решение за връзките си с Конрад само заради някаква лична история. Смешното е, че преди около една седмица той ме попита дали Конрад и ти сте оправили разногласията помежду си.

— Аз също бях учудена от разговора ни тази вечер.

— Знам дори, че вече не работиш за Конрад. Срещате ли се още?

— Не! — Лаура пое дълбоко въздух, преди да продължи: — Не, безразличен ми е.

— Съжалявам, Лаура.

Тя го погледна:

— Наистина ли, Стивън?

— Не, имаш право. Просто не мога да забравя. Без него сигурно още щяхме да сме заедно.

— Между нас нищо нямаше да се получи, Стивън.

— Но аз винаги съм имал чувството, че имахме голям шанс, и точно тогава се появи той…

Лаура сви рамене и проследи равномерното движение на чистачките.

— Невинаги става така, както ни се иска — добави тя тъжно.

— Що се отнася до мен, нищо не се е променило. Можем да върнем часовника по всяко време, стига да пожелаеш. Държа да знаещ това.

— Ще го запомня, Стивън, наистина. Но не мисля, че при втори опит бих дала друг отговор.

— Готов съм да поема риска върху себе си.

Лаура го погледна изпитателно:

— А какво става с момичето, с което излизаш често?

— Хубаво ми е да се срещам с нея. Шарън е очарователна. Разбираме се добре и прекарваме чудесно заедно. Но това няма нищо общо с чувствата ми към теб.

С това всичко между тях бе казано. Продължиха безмълвно в тъмната дъждовна нощ. Лаура гледаше светещите стопове на задминаващите ги коли, без всъщност да ги вижда. Искаше й се да може да приеме предложението на Стивън, но знаеше, че е невъзможно. В сърцето й бушуваше парлива болка, която през последните три седмици не стихваше. Всеки път, когато помислеше за Конрад, й идваше да заплаче. А мислеше за него денем и нощем!

— Знаеш ли какво ще правиш по-нататък? — попита Стивън, когато спряха пред дома й. — Искам да кажа, що се отнася до жилището.

Лаура вдигна очи към него и въздъхна.

— В края на месеца изтича договорът за наема. Дотогава трябва да взема решение.

— Имаш ли вече друга работа?

— Честно казано, изобщо не съм търсила.

— Сандра спомена, че искаш да се върнеш в Маями?

— Да — отвърна Лаура и заби поглед в ръцете си. — Но откакто загубих родителите си, и Маями не е родина за мен.

Стивън я погледна изпитателно — по-скоро нежно, отколкото страстно. После протегна ръка и погали бузата и.

— Днес имаш рожден ден, нали?

Лаура му се усмихна тъжно:

— Да. Дано нямаш подарък за мен.

— Доста се колебах… — отвърна той. — Но после реших, че е по-добре да се откажа.

— Радвам се.

— Ела, ще те изпратя догоре!

Лаура го целуна по бузата.

— Не ми се сърди, Стивън, но предпочитам да се кача сама! И така и така веднага ще се разрева.

Обърна се бързо и слезе от колата, преди той да успее да й помогне. Когато затвори вратата, при което видя още веднъж лицето му, се помъчи да не забелязва разочарованието му.

— Благодаря за всичко! — каза му тя на сбогуване. Тъмносините му очи я гледаха умолително.

— Мисли за онова, което ти казах, Лаура! — помоли я той.

Щеше да мине много време, докато въведе ред в живота си, без Конрад Стейн.

Изведнъж чу зад гърба си някой да я вика. Обърна се и видя до тротоара един мерцедес. На отворената врата се беше облегнал Конрад, висок и елегантен, с мокра от дъжда коса.

— Здравей — поздрави я той и кехлибарените му очи се спряха върху нея. — Чаках те!

— Бях на сватба — отвърна Лаура. Стоеше и гледаше нямо, без да я е грижа за дъжда.

Погледът му се плъзна по празничната й рокля.

— Ще се намокриш цялата. Може ли да вляза?

Лаура кимна:

— Да, разбира се.

Опита се да му се усмихне и започна да трепери. Почака, докато Конрад затвори входната врата, и пое нагоре. Пресякоха фоайето и спряха пред асансьора.

— Отдавна ли сте тук?

— Близо час.

— Толкова дълго? — учуди се Лаура.

Но преди да успее да каже още нещо, вратата се отвори и двамата влязоха в асансьора. Докато пътуваха нагоре, тя се облегна на стената и се загледа в номерата на отделните етажи, които проблясваха един след друг. Конрад не я изпускаше от очи, но Лаура избягваше всякакъв контакт с поглед. Сърцето й биеше до полуда. Не подозираше, че усилията й да го забрави са дали такъв незначителен резултат. Въвеждайки го в апартамента си, трескаво се питаше по каква ли причина бе дошъл. Може би искаше да я помоли отново да се върне на работа. Кой знае какво е имал предвид Джулиън Хънтър, когато е питал Стивън дали са оправили противоречията си.

— Седнете! — покани го тя, когато Конрад застана прав насред стаята. — Ще пийнете ли нещо?

— Не, благодаря!

Изглежда предпочиташе да остане прав, но тя се отпусна изтощено в най-близкия фотьойл.

— Как сте? — запита го тя.

— Затрупан с работа — отвърна късо Конрад. — А ти?

— Точно обратното. Прекарах няколко дни при семейството на Сандра във фермата им в Натал. След като се върнах, просто бездействам. Изобщо не съм се интересувала за друга работа.

— Нима мислиш да го направиш? — погледна я стреснато Конрад.

— Не знам още. Може би ще се върна в Маями.

— А аз мислех, че само блъфираш.

Отново й се стори, че долавя тънка ирония в гласа му.

— Откъде изобщо знаете, че още съм тук? — поинтересува се тя.

— Изглежда забравяш, че имаме общ познат. Джулиън ми каза кога се омъжва приятелката ти. Стивън ли беше мъжът, който те докара?

Лаура кимна утвърдително.

— Да, беше много мил!

— И без съмнение въодушевен от това, че си била шаферката. Ще го видиш ли пак?

— За него би било удоволствие… но…

— Нямах предвид това.

Лаура събу обувките си и протегна крака.

— Това разпит ли е? — попита меко тя.

— Искам да преценя всички факти, преди да ти поднеса подаръка за рождения ден — отвърна спокойно Конрад.

Лаура вдигна очи към него. Изящното му лице беше като непроницаема маска.

— Защо ще ми правите подарък?

— И аз самият започвам да се чудя. Изглежда не се радваш, че ме виждаш?

Лаура погледна настрани.

— Последният път не се разделихме особено приятелски.

— Не виждам какво общо има това с днешния ден. Ако и за в бъдеще настояваш да ходиш на лов за лъвове с камерата, няма да е чудно, че се ядосвам. Можеше да те нападнат.

— Предполагам, че това е вдигнало голям шум? — отбеляза Лаура, наблюдавайки блясъка в очите му.

— Вярно е. А Ванеса си изпати още повече! — отвърна гневно той.

— За какво всъщност говорите?

— Е, може да не съм специалист по женски трикове, но предположих, че тя е била тази, която е тръгнала по забранения път. Вероятно пак тя е хвърлила и ключовете през прозореца.

— Тя ли ви каза това?

— Не. Но не я бива в лъжите.

Лаура сви рамене.

— Значи сега всичко е ясно!

— Не съвсем — прекъсна я Конрад. — Искам да си изясним още нещо!

— Не разбирам — отговори тя.

Погледите им се срещнаха. Издайническа руменина изби по лицето й.

— Хайде да спрем бойната готовност, докато обсъдим условията! — предложи той.

— Какво още искате да знаете?

— Много неща — отвърна Конрад, като я гледаше настойчиво. — Като начало можеш да ми разкажеш дали съм ти липсвал?

— Мисля, че да, макар наистина да не знам защо.

— Съществено признание за всичкото това време.

— А какво имате да ми кажете вие? — запита тя на свой ред, като полагаше усилия да не затрепери гласът й. — Или вие никога не правите признания?

— Рядко — усмивката не слизаше от лицето му. — Но този път ще направя изключение. Ела!

Лаура остана на мястото си.

— Не е достатъчно, трябва още нещо.

— Нещата стоят така — каза той и тръгна към дивана — сядаш до мен и виждаш подаръка си.

Тя вида как Конрад бръкна в джоба си и извади една малка кутийка. После вдигна очи към нея и я повика с ръка.

— Ела, ако не ти хареса, можем да го върнем!

Лаура се поколеба, после седна на далечния край на дивана така, че да има доста голямо разстояние между тях. Той отвори капака на малката кутийка и взе в ръката си бляскав златен пръстен с рядко красив диамант.

— Трябва да имаш по-красноречив спомен за Южна Африка от пролетните цветя, когато се върнеш в Маями.

Взе лявата й ръка, сложи пръстена и й се усмихна лъчезарно.

Лаура седеше като вцепенена и го гледаше нямо. Нямаше сили да каже дори едно „благодаря“.

— Годежен пръстен ли е това? — успя да изрече на пресекулки тя, като се изчервяваше все повече и повече.

— Като такъв си го представях, когато го купувах — отвърна Конрад с лека ирония. — Радвам се, че ти стана, макар че винаги може да се смени.

— Значи ли това, че искаш да стана твоя жена? — попита едва чуто.

— Да. Тогава обаче няма да можеш да се върнеш в Америка. И все пак намирам, че „Севън Оукс“ ще успее отлично да я замести, а медения месец можем да прекараме в Маями.

— Защо? — попита тя със слаб несигурен глас. — Защо искаш да се ожениш за мен?

— Ти просто не ми остави друг избор. Освен това майка ми действително реши да се омъжи за полковника.

Лаура срещна радостния му кехлибарен поглед и устните й се раздвижиха в широка усмивка.

— Не е достатъчно. Това не е предложение за женитба. Трябва да опиташ пак.

— А ти ела по-близо!

Конрад пъхна празната кутийка в джоба си и привлече Лаура към себе си. Целуна първо клепачите, а после разтворените й устни. Целувката му бе така нежна, че Лаура се притисна блажено в него.

— Обичам те, Лаура Гайл! Ти, твърдоглава вещице! Знам, че не звучи особено романтично, но кълна се, че няма да спра да те целувам.

Устните им се сляха и Лаура потъна в море от щастие.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.